Брайън Хейг
Преследваният

Превод от английски: Боян Дамянов, 2009

chitanka.info

Посвещавам

тази книга на Елена

Книга първа
Измамата

1

Ноември 1991 г.

Нижеха се последните дни на една империя, която с пъшкане и олюляване пристъпваше към своя гроб. Сътрудникът наблюдаваше шефа си, който бе застанал до прозореца и гледаше съсредоточено в мрака навън. Времето за вземане на решения изтичаше. Съдбата на цяла нация, а вероятно и на цялата планета зависеше от техния следващ ход, който трябваше да се предприеме точно сега, в този момент.

Всяка минута шефът щеше да се качи на горния етаж, за да се види с Михаил Горбачов и да му връчи или спасителен план, или смъртна присъда.

Но какъв съвет се дава на лекаря, който току-що е отровил пациента си?

На някакви си пет километра от там — както и двамата знаеха — Борис Елцин току-що бе наченал трета бутилка шампанско. Вече порядъчно пиян, той явно бе решил да се гипсира докрай. Сигурно имаше повод да празнува, макар че сътрудникът нямаше и най-малка представа какъв е поводът. Един агент на КГБ, дегизиран като келнер, носеше пиенето, не изпускаше Борис от око и между две поливания се обаждаше да докладва за ситуацията.

След седемдесет години боричкания и размирици нещата бяха стигнали дотам, че съдбата на последната световна империя зависеше от титаничната схватка между двама души: единият, предопределен да се запише в историята като най-трогателно наивния генерален секретар, а другият — досадно, кухо, безмозъчно кречетало.

Горбачов се чувстваше унижен и безпомощен; и двамата мъже знаеха това. Той бе наследил от предшествениците си едно измислено царство, една абсурдна постройка, имаща за основа катехизис от кухи идеи, а за стени — купища трупове. Онова, което навремето бе замислено като пролетарски рай, сега поглеждаше с нескрита завист към държави от Третия свят, чудейки се защо и как нещата са се объркали толкова фатално. Каква ирония!

Жалка история, това беше истината.

При цялата си страховита мощ — най-големия ядрен арсенал на планетата, най-многочислената армия, безброй колонии и клиентелистки режими, разпръснати по цялото земно кълбо — родината се бе изродила в смрадливо бунище от човешка мизерия и индустриални боклуци.

В просторния си кабинет два етажа над тях Горбачов си блъскаше главата как да вкара обратно духа в бутилката. Малко късничко беше за това, както и двамата мъже прекрасно знаеха. Той сам бе пуснал в общественото пространство малоумните си идеи за „либерализация“ на режима: първо, онази кретенска гласност, после — върха на идиотизма — перестройката, като вероятно си бе мислил, че с един блицкриг от истина и идейно обновление ще отложи неизбежното сгромолясване на системата. Неизбежно за него във всеки случай. Какво, по дяволите, си бе въобразявал?!

Историята на Съветския съюз бе история на позора — до такава степен изпълнена с убийства, геноцид, коварство, корупция, мегаломания, че в последните десетилетия държавата трябваше да лежи, простряна върху матрак от лъжи, за да не се разпадне от тежестта на собствената си прогнила плът. Страх, срам и стъкмистика — това бяха трите С в наименованието на СССР.

А сега най-после всичко бе започнало да се разпада — съветските републики заплашваха с отцепване от Съюза, страните от Източния блок вече бяха повлекли крак, самата комунистическа идея бе станала за посмешище пред света.

И всичко това заради теб, Горби!

Долу на улицата някакъв оратор размахваше ръце като вятърна мелница и крещеше, сякаш имаше мегафон в гърлото, а около него се бе събрала огромна тълпа от лумпени, която с всяка минута се нахъсваше все повече и ставаше все по-неуправляема. Дебелите бронирани стъкла на прозорците заглушаваха думите му, сякаш двамата мъже изобщо имаха нужда или желание да ги чуят! Вероятно бръщолевеше същото, което уличните проповедници бълваха от сутрин до вечер от Санкт Петербург до Владивосток: време е за демокрация, за капитализъм. Комунизмът е един срамен провал, който трябва да се пусне в тоалетната чиния и да му се дръпне водата заедно с всички останали порочни идеологии. Сега е моментът да изпратим Горби и спаружените му стари номенклатурчици да си събират багажа. И да се обединим около Борис.

Шефът изпука кривото от артрит кокалче на един от пръстите си и каза тихо:

— И така, какво да кажа на Горбачов?

— Кажете му, че е идиот. Кажете му, че той съсипа всичко.

— Това той си го знае.

Кажи му да се гръмне тогава, искаше да добави Иван Крапченко. Или, още по-добре, направи услуга на всички ни и го хвърли от прозореца и нека главата му с онова лилаво петно на челото да се пръсне като зряла диня насред Червения площад. Бъдещите историци ще изпишат томове за подобна пикантерия.

Сергей Голицин, заместник-директорът на КГБ, го изгледа намръщено и изпука още едно кокалче.

— Кажи ми, че най-после открихте откъде идват парите на Елцин!

— Е, добре. Открихме.

— Крайно време беше. Откъде?

— Не е за вярване.

— В днешно време съм готов да повярвам на всичко. Пробвай!

— От Алекс Коневич.

Заместник-директорът на КГБ го изгледа злобно. След цяла година свиване на рамене, тъпчене на място и глупави увъртания тържествуващият тон на неговия сътрудник го раздразни.

— И какво, длъжен съм да го знам кой е, така ли?

— Всъщност… не сте.

— Тогава ми разправи по-подробно за този… как му беше името.

— Алекс Коневич. — Крапченко заби нос в дебелия класьор пред себе си и попрелисти напред-назад, докато се спря на една отпечатана на пишеща машина страница. — Млад. Само на двайсет и две години. Роден и израсъл в някакво затънтено село зад Урал, за което не сте и чували. Родителите му са били учители, майката е починала, бащата е бил директор на някакъв малък техникум. Алекс е следвал физика в Московския университет.

Крапченко се спря в очакване на реакцията, която, разбира се, не закъсня.

— Само на двайсет и две — отбеляза шефът му, смръщил ядовито вежди, — а ви е направил разногледи, идиоти такива!

— Имам и снимки — продължи Крапченко, сякаш без да забележи избухването. Извади от класьора няколко цветни фотографии, 20×25 см, и ги разпери като колода карти на бюрото пред себе си. Голицин прекоси стаята, наведе се, намести очилата си без рамки и присви очи.

Снимките бяха направени в близък план от една зашеметяващо красива агентка, която бе проникнала в офисите на Коневич едва предишния ден под претекст, че си търси работа. Специалността на Олга бяха операциите с интимен елемент, било с цел изнудване на жертвата или заради склонността на повечето мъже да стават бъбриви след секс. Тя можеше с еднаква лекота да изиграе свенлива гимназистка, похотлива хетера, недостъпна класна наставница, прелъстена от най-добрия си ученик, лекарка, медицинска сестра, разкрепостена знойна селянка — всичко, което мъжете насреща й виждаха в най-разюзданите си фантазии. Плюс още неща, за които не им стигаше въображението.

На Олга не бе отказвал никой мъж. Никога, нито веднъж.

Платинена блондинка от горе до долу, тя се бе явила на срещата с агресивно къса поличка и дълбоко деколте — не чак толкова дълбоко всъщност, но без сутиен отдолу. Олга имаше безпогрешна интуиция за тези неща, та и този път не виждаше причина да не следва инстинкта си. Свенлива кокетка, а не нахална курва — това бе избраното й за случая амплоа. Дискретният намек винаги вършеше по-добра работа от ударите с ковашки чук.

Все пак Алекс Коневич беше един преуспял бизнесмен; сценарият бе Олга да му се хареса, за да я вземе на работа при себе си.

В чантичката й бе скрит миниатюрен предавател, а при всяка възможност тя го бе снимала с микроскопичния фотоапарат, вграден в гривната й. Крапченко бръкна в класьора и извади миникасетофон. Касетката беше пренавита до началото и готова за прослушване.

— Олга — каза небрежно той, сякаш агентката нямаше нужда от допълнително представяне. Указанията й били само да се постарае да я назначат, за да научи това-онова за него. Ако пък се заформело и нещо повече, толкова по-добре.

Голицин кимна одобрително, а Крапченко постави миниатюрното устройство на бюрото си и натисна старт-бутона. После наведе глава напред и наостри уши, за да не пропусне нито дума, нито дори най-дребния нюанс.

Най-напред се чу шум от отваряне на врати и гласът на добродушната, майчински грижовна секретарка на Коневич, която въвеждаше Олга в кабинета му. Последва обичайното „Много ми е приятно“ — „И на мен също“, докато накрая играта започна по същество.

Коневич попита делово:

— И така, защо искате да работите при нас?

Олга:

— Че кой не би искал? Старата система е прогнила до дъно, всеки момент ще рухне. Само трупът все още не се признава за умрял. Това всички го знаем. Докато при вас е новото, и то в най-добрата си форма. Ще мога да науча много неща.

— Предишен трудов стаж?

— Най-вече като секретарка и деловодителка. Две години съм работила в Държавната комисия по транспорта, помагах им да пресмятат колко автобусни полуоси ще са нужни всяка година. Представяте ли си?! Автобусни полуоси… Щях да умра от скука! После в Държавния статистически институт за селското стопанство, където се мъча до ден-днешен. Вие знаете ли какво е да се опитваш да изчислиш колко тона вносни мандарини ще се реализират на пазара през следващата петилетка?

— Не мога да си го представя.

— Не се и опитвайте! — Тя се засмя, той я последва. После, с по-делови тон, каза:

— А сега ми обяснете защо сте ми нужна точно вие.

Дълга, наситена с подтекст пауза. Какъв глупав въпрос, Алекс! Отвори очи и ме погледни, и си напрегни малко въображението!

После гласът на Олга, напълно искрен:

— Пиша на машина под диктовка с четиристотин удара в минута, организирана съм, освен това съм много, наистина много лоялна към началниците си…

Пак дълга многозначителна пауза.

После гласът на Коневич, сякаш недоразбрал:

— Аз вече си имам много способна секретарка.

— Не като мен във всеки случай.

— Как да разбирам това?

— От мен ще бъдете извънредно доволен.

Това не беше съвсем сигурно, защото Коневич попита напълно сериозно:

— Разбирате ли от финанси?

— Не много, но се уча бързо.

— Имате ли висше образование?

— Не, както впрочем и вие.

Поредна пауза, този път дълга и тягостна. После гласът на Коневич, изведнъж предпазлив:

— А откъде знаете това?

— Ами… вашата рецепционистка… — Нова дълга пауза, издаваща нехарактерна за Олга нерешителност. — Май тя ми спомена нещо такова…

— Тя е той — засече я Коневич — и се казва Дмитрий.

— Е, добре де. Грешка на езика. Какво значение има кой ми го е казал?

Коневич, с неочаквано овладян, дори небрежен тон:

— А кой ви е казал, че си търся секретарка?

— Може би не си търсите. Просто се пробвам. Майка ми е тежко болна. Рак на гърлото и белите дробове. Съветската медицина ще я довърши и ми трябват пари за частно лечение. Животът й зависи от това.

Доста ловко, помисли си Крапченко, забелязал внезапната смяна на тактиката. Сред много малкото подробности за личния живот на Коневич, до които все пак бяха успели да се доберат, бе, че майка му е починала млада, едва трийсет и две годишна, от рак на костите в държавна болница. Като всичко останало в тази страна, и съветската медицина беше в окаяно състояние. Крапченко живо си представяше госпожа Коневич върху коравия, издут на буци дюшек, как се гърчи и мята от болки под вмирисаните чаршафи, докато животът изтича през раните в костите й, а невръстният й син гледа безпомощно отстрани.

Нямаше как този болезнен спомен от детството да не бе нахлул светкавично в главата на Алекс, когато чу историята на това бедно момиче и неговата умираща майка. Имай милост, Алекс! Само ти си в състояние да спасиш бедната й майчица от ужасна и практически гарантирана смърт. Тя ще се мята в леглото, ще храчи кръв и всичко това по твоя вина.

— Съжалявам, не мисля, че сте подходяща.

Олга бе получила указания да си издейства назначението, каквото и да й струва това, а тя бе вложила всичко, на което бе способна, че и отгоре. Изведнъж бляскавата й доскоро кариера бе съсипана.

Крапченко се протегна напред и изключи касетофона. От устните на Голицин се изтръгна глуха въздишка — донякъде от разочарование, донякъде от възхищение. Наведе се напред и извънредно внимателно разгледа най-горната снимка на Алекс Коневич, направена от Олга. Лицето на снимката беше слабо, с тъмна коса и тъмни очи, красиво, но малко хлапашко; усмивката му изглеждаше изкуствена, дори сякаш насилена.

В присъствието на Олга никой не се усмихваше насилено. Никой.

— Може би трябваше да му пратим момченце? — изръмжа Голицин.

— Няма данни за такова нещо — отвърна Крапченко. — Разпитахме някои от бившите му съученици в техникума. Пада си по жени. При това няма нищо против мимолетните връзки.

— Може да е претърпял трудова злополука — продължи Голицин. — Или да са го кастрирали. — За него това беше единственото смислено обяснение.

Или пък може би подозираше Олга.

— Погледни го само, издокарал се е като някакво американско юпи! — изсумтя презрително Голицин, като почука с пръст по снимката.

Това беше самата истина. Коневич изобщо не приличаше на руснак с бежовите си памучни панталони и светлосиня, вероятно вносна, памучна риза с копченца на яката и без вратовръзка, с навити до лактите ръкави. Снимката беше неясна, зърнеста и не особено добре композирана, но и на нея Коневич имаше вид, сякаш бе излязъл от американски каталог за потребителски стоки — млад, разглезен капиталист, който тепърва има да се развива. Голицин моментално го намрази.

През последните три денонощия го бяха следили неотлъчно. Наблюдаващите бяха извънредно впечатлени от видяното. Описваха го като работохолик, като робот и бяха видимо изтощени от усилието да следват неговия ритъм. Човекът навърташе сточасова работна седмица без почивни дни, през всяка минута от която припряно вършеше нещо.

Широкоплещест и с плосък корем, той положително полагаше големи усилия, за да поддържа превъзходната си физическа форма. Олга бе чула от рецепциониста, че имал черен колан по някакво малко известно азиатско бойно изкуство. Всеки ден прекарваше по един час във фитнеса. И то преди работа. И понеже идваше в офиса си точно в шест сутринта, а рядко си тръгваше преди полунощ, сънят явно не беше сред приоритетите му. Олга си бе отбелязала наум високия му ръст, някъде около метър и деветдесет и пет, и го бе оценила като неприлично сексапилен, един от малкото обекти в кариерата й, с когото не би имала нищо против да се изчука.

Крапченко бързо подаде на шефа си кратка справка от една страница с обобщение на всичко, което се знаеше до момента за лицето Алекс Коневич. Не беше никак много.

— Тоя бил хитър! — каза с гневна гримаса Голицин, като хвърли бегъл поглед на справката. Това беше първият очевиден извод от оскъдността на събраните данни.

— Да, много. Записва Московския университет, специалност физика. Класира се втори в цялата страна на приемните изпити.

Алекс бе разкрит едва преди три дни и за това време бяха успели да му съставят само най-бегъл портрет. По-късно щяха да изровят още. Много повече, отколкото знаеха сега.

Ала Московският университет беше за каймака на съветския каймак, като най-добрите от този елит биваха насочвани към точните науки: математика, химия, физика. В пролетарския рай книгите, поезията и изкуството бяха безполезни дивотии, на които властта гледаше с презрение, като незаслужаващи и грам сиво вещество. Истинските интелектуалци бяха вербувани за прогресивните цели на общественото развитие, като например проектиране на по-мощни ядрени бойни глави или на ракети с по-голям обсег на действие.

Голицин остави снимката на бюрото и отново пристъпи към прозореца. Беше закръглен, с къси криви крака и огромна провиснала гуша под деликатната брадичка, така, че приличаше на току-що завърнал се от лов пеликан. Плешивата му глава блестеше на светлината на лампите, а тъмните му очи изпъкваха навън всеки път щом се ядосаше, което на практика означаваше през цялото време.

— И откъде има Коневич всички тези пари? — попита той.

— Я да видим дали ще отгатнете!

— Ами… от ЦРУ? Американците винаги използват пари.

Крапченко поклати глава.

Още едно кокалче изпука.

— Престани да ми губиш времето!

— Е, добре. Негови са си. Всичките.

Гъстите вежди на Голицин подскочиха нагоре.

— Я разправи!

— Оказа се, че вече има досие при нас. През осемдесет и шеста го засекли, че управлява частна строителна фирма от студентското общежитие. Забележително постижение! За него работели шестима проектанти и над сто души строителни работници от всякакъв вид.

— Такова нещо, престъпна схема с такива мащаби, е практически невъзможно да се скрие — отбеляза генералът и беше прав.

— Така е — съгласи се сътрудникът. — Както обикновено става, някой го е изпял. В случая завистлив състудент.

— Значи този Коневич винаги си е бил един алчен престъпен елемент.

— Така изглежда. Ректорът на Московския университет е бил уведомен за това с обичайните указания капиталистическият мошеник и крадец Коневич да бъде публично порицан пред всички негови състуденти, да бъде опозорен и моментално изключен завинаги.

— Разбира се.

— Оказа се, че сме му направили голяма услуга. От този момент нататък Коневич се заема изцяло със строителство, наема още работна ръка и се захваща с обекти из цяла Москва. Хората са готови да плащат на черно за качество, а пък Коневич вече има репутация на човек, който строи надеждно и качествено за парите, които взима. Славата му се разнася, пред вратата му се извива опашка от клиенти. И когато идват перестройката и свободният пазар, той просто си узаконява бизнеса.

— И всичко това е натрупано от строителство?

— Това е само началото. Знаете ли какво е арбитражна сделка?

— Ти ми кажи.

— Ами… това е един метод за обогатяване, който ползват империалистите. При големи различия в цените на сродни стоки, арбитражистът купува евтино и препродава на по-висока цена, като си прибира разликата в джоба. Както при хазарта, той залага на това, че разликата в цените ще се запази. Работата на Коневич му позволява да опознае отвътре пазара на строителни материали и в крайна сметка той насочва усилията си в този отрасъл.

— И това му носи успех?

— И то невероятен! Когато Горбачов насърчава пазарната икономика, изведнъж се появява ценови вакуум. Идеални условия за един арбитражист и Коневич веднага се възползва. Тръгва много ново строителство, а няма механизъм на ценообразуване за каквото и да било.

— Е, и?

По реакцията на шефа Крапченко прецени, че тези понятия не са му особено ясни.

— Ами, да кажем, че един директор на фабрика в Москва оценява тон гвоздеи на хиляда рубли. Друг директор на фабрика в Иркутск оценява същия тон гвоздеи на десет хиляди рубли. И едната, и другата цена са абсолютно произволни — те просто назовават първата цифра, която им хрумне. Защото никой няма представа колко струва един гвоздей.

— И твоят приятел изкупува по-евтините гвоздеи? — предположи Голицин, който май бе започнал да загрява.

— Точно така. Купува с камиони. Плаща по хиляда рубли за тон в Москва, после намира купувач в Иркутск, готов да плати по пет хиляди, и си прибира разликата в джоба.

Голицин направи гримаса на отвращение.

— Значи всичко става с прекупуване на гвоздеи?

— Гвоздеи, дървен материал, винкелно желязо, гипсофазер, бетон, керемиди, строителна техника… Всяко нещо, което се продава, му носи пари. И то много. Бизнесът му се развива взривообразно — за нула време от дребен предприемач става строителен магнат.

Сергей Голицин бе служил трийсет години в КГБ, но нито ден извън пределите на Съветската империя, далеч от задушаващата прегръдка на комунизма. Вътрешната сигурност бе неговото поприще — цялата си кариера бе прекарал в следене, тормозене и смазване на собствените си сънародници. Нямаше никаква представа от принципите на арбитражната търговия, нито пък го интересуваха особено, но все пак кимна и заключи:

— Значи арбитражистът е мошеник?

— Това е една гледна точка по въпроса.

— Но той не произвежда нищо!

— Прав сте, абсолютно нищо.

— Обира каймака от труда на другите, изсмуква тяхната кръв и пот.

— По същество той се възползва от една вратичка в пазарното стопанство. Това е обичайна практика на Запад. Дори се ползва с голямо обществено уважение. На Уолстрийт например никой нищо не произвежда. Някои измежду най-богатите хора в Америка не могат една бурма да завинтят, камо ли да управляват завод, дори от това да зависеше животът им.

Голицин все още не можеше да разбере как точно действа системата, но вече бе убеден, че няма да му хареса. Той запита:

— И колко е дал този… индивид на име Коневич… на Елцин?

— Кой знае? Много. В американска валута, може би десет милиона долара, може и двайсет. Или повече.

— Че толкова много пари ли има?

— Много повече! Вероятно притежава някъде около петдесет милиона. Но това, разбира се, са най-груби изчисления. Може да се окажат много повече.

Голицин го изгледа недоверчиво.

— И ти ми казваш, че този двайсет и две годишен хлапак е най-богатият човек в Съветския съюз?

— Не, най-вероятно не е. Сега вече много хора правят купища пари. — Крапченко преброи наум на пръстите на ръцете си. — Може да се каже, че е сред челната десетка.

Двамата мъже гледаха съсредоточено върховете на обувките си, потънали в едни и същи депресиращи мисли, които нямаха никакво желание да споделят помежду си. Ако комунизмът рухнеше в пламъци, тяхното любимо КГБ щеше да бъде първата жертва. В такава огромна държава, където се говореха над четирийсет езика и наречия и живееха горе-долу толкова етноси, между тях имаше само един-единствен обединяващ фактор, една обща нишка в различните им съдби: практически всеки съветски гражданин в един или друг момент от живота си бе белязан от КГБ. Може би не пряко, но чрез някой свой близък или роднина — някой дядо, загинал в сталинските чистки, или баща, гнил в лагерите при Брежнев, или пък чичо, привикан за малко по-грубичък разпит по времето на Андропов. Все нещичко ги свързваше. Почти във всяка фамилия имаше по един клон, отсечен или осакатен от момчетата на площад „Лубянка“. Списъкът на жадните за мъст беше практически безкраен.

Крапченко почувства внезапно изкушение да се усмихне на шефа си и да каже: Надявам се всичко да рухне. От пет години ти лижа подметките, намразих живота си заради теб. Ти поне ще бъдеш тотално прецакан, противна стара дрипо!

Голицин знаеше точно какво си мисли по-младият и имаше готов отговор: Днес ти си един лесно заменим, треторазреден лакей, утре ще бъдеш един изгладнял лакей. Жалка мижитурка като теб може да оцелее само при сегашната система. Единственото, за което те бива, е да изтръгваш ноктите на беззащитните си жертви. Къде ти, дори и за това не ставаш!

Крапченко: Аз съм млад и напорист, ще се приспособя. Ти си един съсухрен гущер, една спаружена крастава жаба, вкаменелост. Собствените ти внуци се подмокрят от страх, като те зърнат. Ще те наема да ми лъскаш обувките.

Голицин: С коварство и забиване на нож в гърба, с подливане на вода и целуване на задници стигнах до генерал-полковник в системата, ще си намеря място и в следващата, каквато и да се окаже тя. Ти, от друга страна, винаги си бил и винаги ще бъдеш една безлична мижитурка.

— Защо? — попита на глас Голицин. Искаше да каже: защо Алекс Коневич е дал на Елцин всичките тези пари?

— За отмъщение, предполагам.

— Защото е имал зъб на системата, която се е опитала да съсипе живота му. Колко тъпо!

— От друга страна — продължи Крапченко, като се мъчеше да си придаде загрижен вид, — мисля, че най-вече за печелене на влияние. Ако Съюзът се разпадне, Елцин ще стане президент на независима Русия. И ще бъде задължен на този тип за безброй услуги. Много държавни предприятия ще бъдат обявени за приватизация и разпродадени на търг. Коневич ще може да избира каквото си поиска: петрол, газ, банки, авиокомпании, автомобилни заводи и прочие. Всичко, което алчната му душичка си пожелае. Може един ден да се окаже богат колкото Бил Гейтс. Или дори повече.

Голицин се облегна назад и се загледа в тавана. Всичко това беше прекалено ужасно, за да си го представи. Плодовете, добивани седемдесет години с кървава пот, щяха да бъдат раздадени на мошеници на принципа: който свари, той натовари. Това щеше да бъде най-мащабната разпродажба на активи в историята на човечеството. Трупът на най-голямата империя щеше да бъде нарязан на парчета, за които щяха да се бият чакали. Победителите в това боричкане щяха да се окажат по-богати от всякакви човешки представи за богатство. Каква грозна битка щеше да се развихри!

— Защо не го открихте по-рано този Алекс Коневич? — сопна се Голицин.

Уместен въпрос. Когато преди три години Елцин започна за пръв път да показва среден пръст на Горбачов и на Компартията, от КГБ не се бяха разтревожили особено.

По онова време за тях Елцин беше само поредният кух дърдорко; такива като него се срещаха под път и над път.

Ала Елцин в крайна сметка се оказа победител с едно огромно предимство: като бивш член на Политбюро той прекрасно знаеше от личен опит колко грохнали, слабоумни, некадърни за каквото и да било и изплашени до смърт са онези дъртаци на върха.

Това само по себе си го правеше далеч по-опасен от обикновените дърдорковци.

Ала когато той обяви, че се кандидатира за президент на Русия — най-голямата, най-могъщата република от бившия Съюз, — КГБ мигновено промени тактиката и реши да го възприема с максимална сериозност.

Офисите му се наблюдаваха денонощно от елитен отряд нахално любопитни агенти. Телефоните му се подслушваха, всички помещения на сградата, в която се намираха офисите, както и на дома му бяха натъпкани с достатъчно бръмбари и предаватели, за да се чуят и лазещите по тавана мухи. Няколко агенти успяха да се уредят на работа в предизборния му щаб, откъдето докладваха ежедневно на момчетата в центъра и за най-тривиалния слух или клюка, които дочуеха. Всеки, който влизаше или излизаше от офисите на Елцин, биваше проследяван и впоследствие към него се приближаваха групичка момчета със заплашителни физиономии и още по-заплашителен език. Дадеш ли на Борис макар и една рубла, казваха те, веднага печелиш националната лотария: еднопосочен билет за най-отдалечения лагер сред вечните ледове на Сибир.

Шефовете на КГБ показваха загриженост, но не и тревога. Тази игра те я играеха най-добре. След седемдесет години подкопаване на демокрацията по целия свят знаеха точно как да притиснат Елцин, как да го хванат за гушата. За провеждане на избори са нужни пари, и то много: за пътуване и за заплати на сътрудници и на хора, които да рекламират кандидата и да разпространяват посланията му по всички краища на една страна, близо три пъти по-голяма от Америка.

До Борис не биваше да достигне и рубла. Дори копейка.

Той можеше да крещи, да буйства и ръкомаха пред празни зали колкото си ще и никой нямаше да го чуе. А след като минеха изборите, на които щеше да бъде размазан, можеше да се свре обратно под камъка, откъдето бе изпълзял, и да се пропие, докато един ден го заровят спиртосан в гроба. Сбогом, Борис, сбогом, глупако.

Пръв подаде сигнал за тревога един от инфилтрираните агенти в предизборния му щаб. На служителите от щаба, докладва той, както и на пътнически бюра, рекламни агенти и политически консултанти, се раздавали пари с шепи. Изводът беше неизбежен и много, много тревожен: отнякъде се бе появил тайнствен рицар на бял кон, който изсипваше чували с пари за Елцин. Изведнъж Борис бе започнал да харчи на воля — обикаляше Русия с частен самолет и нощуваше в първокласни хотели, а за да го възприемат по-сериозно у дома, дори бе прескочил до Съединените щати, уж да се представи на американския президент. В последния миг Горби се бе принудил да напомни на президента за минали услуги и в крайна сметка някакъв невзрачен служител от Белия дом пресрещна и отпрати Елцин много преди да се доближи до Овалния кабинет. Междувременно само сметките му за алкохол бяха достигнали астрономически суми.

Харчеха се милиони, десетки милиони. А откъде идваха тия загадъчни потоци от пари?

Набързо бе сформирана работна група от специалисти по финанси и банково дело, които започнаха да тършуват, надничат и ръчкат под всички обичайни дървета и камъни.

Нищо.

Една нощ цял екип от компютърни експерти нахлуха незабелязано в щаба на Борис и преровиха всички харддискове, до последния.

Нито следа.

Заточиха се дълги и бурни съвещания с обичайните за такива случаи взаимно топене, сочене с пръст и бягство от отговорност. Ловкият рицар на бял кон, който и да беше той, знаеше как да заличава следите си. Каквото и да правеше, за да се изплъзне и от най-усъвършенстваните средства за електронно разузнаване на КГБ, със сигурност бе невероятно хитро. Подобно техническо превъзходство пораждаше резонни въпроси и мрачни съмнения. След ожесточени дискусии повечето показалци, както неизбежно ставаше в такива случаи, се насочиха към западните разузнавателни централи. Следенето на обичайните посолства и известната на властите резидентура се засили, а числеността на отрядите за наблюдение се увеличи тройно. В повечето посолства и без това имаше отдавна инсталирани микрофони. А за седемдесет години, прекарани в дебнене на чужди шпиони, КГБ бе научило и наблюдаваше непрекъснато всичките им възможни тайници, сигнали и явки.

И въпреки това нищо.

Докато рейтингът на Елцин се вдигаше, безсилен гняв обземаше шефовете на КГБ. Тази организация не обичаше загадките. Всяка неразрешена в определен срок загадка ставаше пречка пред кариерното израстване. В един момент шефът на съветската резидентура във Вашингтон получи указания да преслуша огромната си мрежа от къртици, пойни птички и обикновени изменници в състава на ЦРУ, ФБР, НСС, Разузнавателната служба на Министерството на отбраната на САЩ и всякакви други държавни агенции и служби, в които обичаше да бърка с мръсните си пръсти. Пари, подаръци, материални привилегии — това бяха предпочитаните оръжия на американците. А дори и Америка да не беше виновникът, ЦРУ или НСС, с огромния си арсенал от електронни системи за следене и прихващане на данни, вероятно знаеха кой е.

Отникъде нищо, нищо и пак нищо. Само изгубено време, пропилени усилия, а междувременно милиони долари се стичаха в касите на Елцин и милиони поддръжници се събираха под знамената му.

— Като си помисля — обади се Крапченко, — истинско чудо е, че изобщо открихме и толкова. Този Коневич е много, много хитър.

— Колко хитър?

— В частния строителен бизнес почти всичко се плаща в брой. И почти винаги под масата. Нещата се усложняват допълнително от това, че понастоящем у нас имаме смесица от две икономики: комунистическа и пазарна. Пазарните играчи знаят, че не сме в състояние да им хванем спатиите. Непрекъснато измислят нови и нови игрички, които ние още не сме се научили да играем. Това е…

— А той конкретно каква игричка играе? — прекъсна го злобно Голицин, на когото бе писнало да слуша оправдания.

— Всичко се прави през офшорни фирми. Парите се изнасят от страната в брой, препират се под фалшиви имена в банки на Карибите, а от там се пренасят по електронен път. Завъртат се през много банки: швейцарски, африкански, щатски, разделят се на части, после отново се сливат и продължават да се въртят, докато станат невъзможни за проследяване.

— А по какъв начин ги дава на хората на Елцин?

— Това е най-сладката част. В съветската банкова система не постъпва нито една рубла. Затова и нищо не бяхме забелязали. — Той се усмихна и си придаде уверен вид. — Работната ни хипотеза е, че парите се връщат обратно в брой и се доставят в големи куфари. — Истината беше, че никой нямаше и най-малка представа как в действителност става това.

— Е добре де, кой го подпомага? — излая Голицин, като му отправи изпепеляващ поглед. Още един уместен въпрос без отговор. Съветските граждани не разбираха нищичко от международно банкиране, пране на пари, електронни транзакции, а най-малко от всичко знаеха как да заличават електронни следи. Съветската банкова система беше изостанала и потресаващо примитивна. Освен това никой не разполагаше с чак толкова пари, че да му се налага да върти номера, за да ги крие.

Или почти никой — мафията например ринеше пари не с лопати, а с булдозери. Освен това бяха майстори на финансовите измами — бяха опитвали и усъвършенствали всякакви схеми и методи за източване и укриване на пари. Голицин посочи с треперещ от гняв пръст класьора пред сътрудника си.

— Имаш ли доказателства за това, което ми разправяш?

— Нямам. Поне засега. Което не значи, че не е така, както го казвам, просто още не сме го спипали.

— Продължавайте да търсите. Все някъде трябва да има нещо.

Изведнъж, напълно без връзка, Крапченко изтърси:

— Четох една негова курсова работа, която е написал като студент, нещо във връзка с Теорията на относителността на Айнщайн.

Шефът се бе върнал на мястото си до прозореца и нервно наблюдаваше шумната разгневена тълпа отдолу. Само допреди няколко години цялата тази паплач щеше вече да е натоварена на камионетки без прозорци и да трака със зъби от страх на път към площад „Дзержински“. Там щяха да ги пообработят малко, след което да ги изпратят в урановите мини в Урал, за да им окапят зъбите и косите.

Доброто старо време — колко му липсваше вече!

Думите на Крапченко прекъснаха приятните му реминисценции.

— Искам да кажа: опитах се да прочета курсовата му работа. Признавам, че почти нищо не разбрах — промърмори той. — Едни такива завъртени уравнения… — Крапченко не довърши изречението си, изглеждаше леко зашеметен от спомена за преживяното.

— Е, и какво? — попита разсеяно Голицин. Тълпите под прозореца танцуваха и скандираха нещо неразбрано. С всяка изминала минута ставаха все повече. Изведнъж той почувства страшна умора.

— Пратих я на директора на лабораторията по термоядрена физика в института „Курчатов“. От години не бил чел толкова блестящ труд. Искаше да го публикува в няколко извънредно престижни чужди списания. Нали разбирате, да покажем на международната общност, че съветските учени още ги бива. Когато му казах, че това е курсова работа на осемнайсетгодишен първокурсник, той ме нарече лъжец.

Шефът го погледна през рамо.

— Вече ми каза, че е умен.

— Знам. Сега ви казвам, че е много повече от умен.

Известно време двамата се гледаха мълчаливо. Накрая Голицин рече:

— Все пак е само на двайсет и две.

— Именно! Не е обременен от идеите на миналото. Не е живял достатъчно дълго, като повечето хора в тази страна, за да му промият мозъка и да смачкат амбициите му на пюре.

И за двамата не остана незабелязана тъжната ирония, че тяхната насилническа организация бе виновна за промитите мозъци и смазаните амбиции на сънародниците им. Средният руснак едва имаше сили да се надигне сутрин от кревата. Единствените показатели, по които Русия превъзхождаше всички останали страни, бяха количеството консумиран алкохол на глава от населението и най-ниската продължителност на живота в индустриализирания свят.

Крапченко се покашля и попита:

— И какво смятате да посъветвате Горбачов? — После се залови да подрежда книжата и снимките обратно в класьора, колкото да се намира на работа.

Голицин си придаде дълбоко замислен вид и се направи, че не чува въпроса. Крапченко беше голям клюкар; ако му разкриеше истината сега, до полунощ цяла Москва щеше да я знае. Но пък, от друга страна, помисли си Голицин, какво от това? Истината и без това беше прекалено голяма, за да остане скрита. Така или иначе, най-късно утре сутринта целият свят щеше да говори само за това. Какво значение имаха няколко часа?

Той се дръпна от прозореца и направи няколко крачки към своя подчинен.

— Върху бюрото на Горбачов има документ, с който се разпуска Съветският съюз. Онзи никаквец Елцин накара Върховния съвет да го гласува днес следобед.

— И какво, гласуваха ли го?

— С огромно мнозинство при това. Ако сега Горбачов го подпише, със Съветския съюз е свършено.

— А ако не го подпише? — попита Крапченко, който изведнъж си изясни повода за празничния запой на Елцин.

Тази вечер охранителите му щяха да го довлекат до леглото напълно спиртосан. — Какво ще стане тогава?

— Какво мислиш, че ще стане, глупако? Ще разтурим самозабравилия се Върховен съвет и ще смачкаме безмилостно всякаква съпротива. — Кривият му показалец с изпъкнали синкави вени посочи шумната, размирна тълпа под прозорците. — Ще изловим няколко милиона недоволстващи и дисиденти, ще хвърлим милион-два в ГУЛАГ, ще застреляме стотина-двеста хиляди, колкото да покажем, че не се шегуваме, и толкова.

— Забавно, няма що — изтърси ни в клин, ни в ръкав сътрудникът.

— Остави ми досието на Коневич. Искам да го разуча по-подробно.

Крапченко се надигна да си ходи, когато усети как пръстите на стареца го стиснаха за лакътя.

— И ме дръж в течение на разкритията за Коневич. Не пести сили и ресурси. Искам да знам всичко за този млад вундеркинд. Разбра ли? Всичко.

2

Август 1993 г.

Първият екип ги засече още когато колите с Коневич и съпругата му излязоха забързано през металната порта на охранявания комплекс, в който се намираше резиденцията им, и дадоха газ към Шереметиево. Както обикновено, когато двойката пътуваше из града, пред тях се движеше пилотна кола с мигащи сини лампи, черният брониран мерцедес с двамата съпрузи беше на сигурно място по средата на кортежа, а отзад трета кола с тежко въоръжена охрана оформяше ариергарда.

Те ги последваха на безопасна дистанция с очуканата си ръждясала лада, която се сливаше идеално с пейзажа, понеже по нищо не се различаваше от стотиците хиляди разнебитени таратайки, които бръмчаха по улиците на Москва.

Напълно излишна предпазливост. Самолетните билети за двамата съпрузи бяха резервирани електронно, те знаеха номера на полета, часа на излитане, номерата на седалките им, крайната дестинация и времето на престой там.

Не бяха информирани за целта на пътуването; не бе нужно да я знаят, нито пък ги интересуваше. Бяха им наредили да следват Коневич и толкова.

За тях това беше достатъчно.

Той и съпругата му имаха запазени две съседни места в първа класа; още след паспортния контрол ги прихвана нов екип, който се качи с тях на самолета. Миг след като се отпуснаха на широките, удобни кресла, двамата си поръчаха по една тънка, издължена чаша шампанско. После, хванати за ръце, се унесоха в сладки приказки, отпивайки от виното. Хубава двойка, казаха си единодушно двамата от втория екип.

Преследвачите — един мъж и една жена — бяха заели позиция през десет реда назад, сгънати на две върху тесните седалки на претъпканата туристическа класа, които обаче имаха това предимство, че от тях можеха спокойно да наблюдават обектите, без сами да бъдат видени. Никой от пътниците в първа класа не удостояваше с поглед презрения плебс в туристическата. Нямаше никаква опасност двамата да бъдат разкрити, но въпреки това те бяха взели всички предпазни мерки. Дъвчейки сушените сливи и отпивайки топлата минерална вода — закуската, която им се полагаше, те наблюдаваха мълчаливо.

Последното също бе напълно излишна предпазливост. Обектите едва ли щяха да духнат нанякъде, докато самолетът се намираше на хиляди метри над земята.

Освен това един трети, по-многоброен екип, състоящ се от девет-десет души, щеше да заеме позиции на летище „Ферихед“ край Будапеща час преди да кацнат.

Това беше тежка и уморителна работа, но преследвачите бяха професионалисти и не си позволяваха да се отпуснат дори за миг. Убиваха времето, отбелязвайки си наум всевъзможни неща, които можеха да им потрябват впоследствие. Защото, колкото и внимателно да бе планирано и проиграно всичко, колкото и предпазни мерки да бяха взети, никога не се знаеше какво може да изникне.

Той — Алекс Коневич — беше облечен в елегантен син вълнен костюм, очевидно вносен, вероятно английски, и сигурно безумно скъп. Тя — неговата съпруга Елена — беше със сладко черно вълнено костюмче от сако и панталон, също много елегантно и вероятно още по-скъпо от костюма на мъжа й. Положително бе купено от европейски бутик и носеше етикета на някакво педалско дизайнерско студио, казаха си наум двамата от екипа, но във всеки случай беше голяма тактическа грешка, че са така изтупани. Руснаците бяха известни с неугледното си облекло и на този фон Коневич щяха да се виждат от километър.

След като бяха разгледали безброй негови снимки, двамата си казаха, че няма как да го изгубят или сбъркат с друг. Необичайно високият му ръст също работеше в тяхна полза — дори в най-гъстата тълпа той щеше да се забелязва отдалеч.

В папката, която бяха получили, нямаше нито една нейна снимка — непростим пропуск според тяхната професионална преценка. Ами ако съпрузите се разделяха? Ако вземеха различни таксита — той за деловите си срещи, тя към най-близкия универсален магазин?

Затова двамата се съсредоточиха най-вече върху нея, водейки си наум бележки за маниерите й, за езика на тялото, за отличителните й черти. Горе-долу на неговата възраст — може би двайсет и две, но по-вероятно двайсет и четири, тя беше значително по-ниска от него. С руса коса до раменете, небрежно сресана с четка, с пестелив грим, какъвто впрочем изобщо не й трябваше. Прекрасни сини очи — огромни и невинни като на сърна, леко чипо носле, изящна фигура, може би леко кльощава за техния вкус. Във всеки случай — апетитно парче, много хубавичка, много секси, и най-важното — жена, която се набиваше на очи.

Бяха им казали много малко за нея, може би защото се знаеше малко или пък защото нейната личност нямаше значение в случая. Какво ги интересуваше тя?

Беше жена на мъжа си и толкова.

И в това беше ключът.

Половин час след като излетяха, Коневич свали назад облегалката на огромното си кресло, вдигна нагоре опорите за краката, разкопча яката на ризата си, разхлаби вратовръзката и задряма. Тя подаде на стюардесата няколко банкноти, включи слушалките и се загледа в субтитрирания американски екшън филм за… отвличане на самолет, моля ви се!

Час по-късно той се събуди от дрямката си, освежен и готов за работа. Отказа предложения му обяд, извади дебел свитък книжа от куфарчето си и се зарови в тях. В досието му пишеше, че е работохолик, извънредно амбициозен, с огромни способности за концентрация, алчен за пари. Явно добре го бяха преценили.

Но някъде в салона на самолета, както предполагаха и двамата, се спотайваше бодигард. Може би двама, но не повече — това беше почти сигурно. Животът на Алекс Коневич беше изложен на постоянни заплахи в Москва, където банкери, предприемачи и богати бизнесмени се отстрелваха ежедневно като дивеч. Близо седемстотин руски новобогаташи бяха убити или отвлечени само през настоящата година, а до края й оставаха цели четири месеца.

Ала Дивият изток за момента бе останал назад, или поне така му се искаше да мисли. Както всеки път, когато видеше Матушка Рус да се отдалечава под крилата на самолета му, той се чувстваше в безопасност и значително сваляше гарда. Освен това, както изрично ги бе уверил работодателят им, Алекс Коневич ненавиждаше взводовете от охранители, смяташе ги за проява на парвенюшка показност и просташки вкус или дори нещо повече — вредни за бизнеса. Появата му сред тумба дебеловрати щеше да подейства отблъскващо на западните инвеститори и директорите на международни корпорации, с които често си имаше работа.

И все пак някъде в салона на самолета — двамата бяха убедени в това — седеше търпеливо охрана от един-двама или повече души, спотаена, съсредоточена, наострила уши, не изпускаща нищо от поглед. Едва ли щяха да ги разпознаят, поне по време на полета — тези момчета бяха осигурени от първокласна частна фирма със световна репутация, в голямата си част бяха бивши шпиони или полицаи, които вземаха сериозни заплати именно за да не правят тъпи грешки. Ала колкото и невероятно да беше това, двамата се бяха разбрали поне да опитат да открият гардовете на Коневич и — кой знае? — може би щяха и да успеят, ако им се усмихнеше случайността. Във всеки случай дискретно се оглеждаха, за да видят дали случайно някой от пътниците на околните седалки не гледа прекалено внимателно гърбовете на Алекс и сладката му млада женичка.

За тази цел мъжът и жената се редуваха да стават, уж да се разкършват нагоре-надолу по пътеката, ходиха по един-два пъти до тоалетната, като очите им шареха из салона и оглеждаха внимателно пътниците. По седалките имаше неколцина мускулести мъже с напрегнати лица и зорки погледи, но тъкмо такива едва ли щяха да бъдат наети от елитната охранителна фирма, гръмогласно рекламираща абсолютната дискретност на своя невидим персонал.

Хубавото бе, че бодигардовете поне нямаше да бъдат въоръжени — минаването с оръжие през летищните проверки за сигурност в Русия беше абсурдно невъзможна задача. Освен това евентуалното им разкриване щеше да предизвика шумен скандал, което бе последното нещо, което би си позволила една уважаваща себе си и считана за коректна фирма.

Защо да рискуват да ги хванат, след като имаше толкова по-добра алтернатива? Къде-къде по-лесно беше някой просто да ги посрещне на летището в Будапеща и тихомълком да им подаде пушкалата.

На 19 август 1991 г. кремълските старци направиха последния си отчаян опит да спасят империята, която вече висеше на нокти над пропастта. Горби, който бе нанесъл такива непоправими вреди с провалените си опити за реформи, се беше оттеглил за лятна почивка в дачата си в Сочи, когато глутница озверели служители на КГБ щурмуваха сградата и го взеха за заложник. През това време в Москва група съзаклятници, между които министър-председателят, вицепрезидентът, началникът на Генералния щаб, министърът на отбраната и шефът на КГБ, светкавично завзеха всички органи на властта.

Към столицата се отправиха няколко хиляди души редовна войска. Студиата на държавната телевизия бяха окупирани; язовирите, снабдяващи Москва с питейна вода, завардени. Пред всички хранителни складове бе поставена тежко въоръжена охрана. По стратегическите кръстовища из града патрулираха танкове — обичайният признак за пуч.

Като следваща мярка съзаклятниците дадоха телевизионна пресконференция, на която се представиха като спасители на комунизма и на Съветския съюз. Беше тотален провал. Това бяха сбръчкани, склерозирали старци, неприятни, злобни и уплашени. Последното им личеше отвсякъде. Ръцете им трепереха, гласовете им кудкудякаха пискливо, лицата им изразяваха единствено намусена враждебност.

Те никога преди не се бяха усмихвали на народа си; какъв бе смисълът тепърва да се учат на това?

И което бе най-лошото, превратаджиите изглеждаха дезорганизирани, немощни жалки вкаменелости, а в решителен исторически момент като този това бе последното, от което се нуждаеше дълбоко разделеният и наплашен руски народ.

Да се каже, че целият този цирк дойде като небесен дар за Борис Елцин — роден опортюнист и неуморен бунтар, — би било твърде слабо. Той незабавно събра около себе си шумна банда себеподобни размирници и издаде пламенен апел към руския народ за обединение в защита на демокрацията. Огромна настръхнала тълпа започна да се стича към сградата на руския Върховен съвет, скандирайки лозунги, надавайки подигравателни викове, предизвиквайки пучистите да излязат навън и да се опитат да я усмирят. Явно самите съзаклятници си бяха мислили, че доблестните съветски граждани ще реагират на действията им според най-добрите руски традиции — като уплашено, покорно стадо овце. Войнствената съпротива на тълпите ги смая и изплаши.

Половината настояваха гръмогласно цялата тълпа да бъде изклана, а труповете — провесени на уличните стълбове за назидание. Крайно време е самозабравилият се руски народ да получи своето предупреждение, крещяха те. Оня мокър глист Горби се бе оказал жалка подлога. Нацията се беше размекнала и отпуснала, та едно хубаво клане щеше да й послужи за назидание. Колкото повече трупове, толкова по-добре.

Другата половина се чудеха дали кървавият спектакъл няма да предизвика още по-големи размирици. Не че имаха някакви морални скрупули. Както е казал великият Ленин — повтаряше до отмаляване един от тях, сякаш другите имаха нужда да го чуват отново и отново, — за да направиш омлет, трябва първо да счупиш яйцата. Ала в последно време сред народа се зараждаше известна неприязън към тираните. В тези смутни времена, ако направим погрешния ход, може и ние да увиснем на уличните стълбове. Не обръщайте внимание на тълпата, настояваха те, в един момент ще й писне, хората ще огладнеят и ще се разпръснат в тъмното.

Двете спорещи страни така и не успяха да се споразумеят помежду си. Да избият протестиращите или да не им обръщат внимание? Да ги стъпчат като хлебарки или да ги изчакат сами да се разотидат? Старците очевидно не бяха на единно мнение, седяха и се препираха в позлатените си кремълски кабинети, надвикваха се и се псуваха, пиеха без мяра, смазани под тежестта на огромната власт, която бяха успели да си присвоят.

В продължение на две безсънни нощи светът наблюдава със затаен дъх всичко това. С всеки изминал час поддръжниците на Борис ставаха все повече и все по-шумни. Издигаха плакати, скандираха протестни лозунги и се заяждаха със служителите на реда, изпратени да ги надзирават. Построиха палаткови лагери, имаха запаси от храна, пееха песни, крещяха и дюдюкаха и явно възнамеряваха да останат на улицата толкова дълго, колкото бе необходимо. Междувременно превратаджиите не изтрезняваха и не спираха да се карат помежду си.

Въпреки сериозните опити за сплашване на пресата сред тълпите бе проникнала малка армия от досадни репортери, които предаваха по спътник, изнасяха тайно снимки от мястото на събитието и печелеха десетки награди „Пулицър“. Цялата тази вбесяваща война на нерви се водеше пред очите на света, с цвят и звук.

Елцин обожаваше да бъде в центъра на медийното внимание и се опияняваше от възможността да има целия свят за сцена. В кремълските кабинети денонощно работеха телевизори. Старците бяха принудени да гледат безпомощно, докато Елцин — по чудо трезвен — бълваше огън и жупел по тях пред камерите, наричаше ги бивши величия и неуспели тирани и заплашваше да ги прокуди на другия край на света. Този смешник си позволяваше да им се плези и да им показва среден пръст.

За една империя, която се нуждаеше от терор така, както живият организъм от кислород, подобно поведение беше не просто унизително, а направо опасно.

На третия ден старците решиха, че търпението им се е изчерпало, и наредиха на танковете да разпръснат тълпата и да смачкат онзи досадник Борис. Ала след като първите трима протестиращи изтеглиха лошия късмет да попаднат под веригите, военните усетиха, че коленете им омекват. Само по себе си изпращането на войска срещу народа бе фатално недооценяване на ситуацията. Трябваше да им пуснем главорезите от КГБ, казаха си тъжно старците, но вече беше късно. Където бе нужно да се счупи някоя и друга кост, да се пролее малко кръв, момчетата от „Лубянка“ бяха винаги готови да услужат, докато войниците не си падаха особено по смазване на тълпи от беззащитни граждани. Шепа генерали, отвратени от ставащото, се обявиха в подкрепа на Елцин.

Превратаджиите бяха отведени с белезници — грохнали, обезсърчени, победени старчоци, пропилели от слабоумие и последния си шанс. Междувременно Елцин, пиян от неочакваната и за самия него победа, изтича пред телевизионните камери и обяви Комунистическата партия извън закона — смел жест, отбелязващ погребението на една прогнила система, чиято песен отдавна бе изпята. Тълпите посрещнаха новината с одобрителен рев. Ала освен смел този негов акт беше и крайно необмислен, и при това в скоро време щеше да бъде последван от друг, още по-налудничав — окончателното разпускане на Съветския съюз.

С един замах на писалката огромната империя се разпадна на повече от дузина изтърбушени отвътре, враждебни една към друга нации.

В продължение на седемдесет години комунизмът бе служил като единствената спойка за съществуването на най-голямата държава в света, основа на обществения строй, опора на законовия ред и стопанското й устройство. Колкото и феноменално мързеливи, потресаващо корумпирани и некадърни да бяха милионите комунистически функционери и държавни служители, те представляваха кръвоносната система, онези вени и артерии, които опасваха цялата страна и я караха криво-ляво да функционира. Тези хора раздаваха хранителните дажби и мизерните заплати на всеки руснак, те отпускаха жилища на нуждаещите се, те съсипваха с нескопосното си управление заводите и колхозите, те разпределяха стоки и услуги, те поддържаха влаковете в движение. Това бе една ужасяващо разнебитена, неописуемо неефективна система, но все пак система.

Елцин изобщо не си бе дал труда да се замисли какво ще дойде на нейно място, когато тя престанеше да съществува. В черепната му кутия се гонеха няколко криворазбрани клишета за демокрация и пазарно стопанство, но нищо повече. Очевидно си бе мислил, че всичко това ще се появи някак от само себе си, колкото да запълни плодоносния вакуум, който сам бе създал.

Нещо повече: скоро стана болезнено ясно, че Елцин, който така блестящо се бе справил с разбиването на обществено-политическата система, се оказа пълен невежа относно сглобяването на парчетата в нещо ново и работещо. Той беше революционер, радикал, спец по взривяването и разрушенията. Подобно на повечето индивиди от тази порода, той нямаше и най-бегла представа за онова, което следваше след големия взрив.

Докато Алекс Коневич очевидно имаше представа, и то каква! Към момента той вече бе изградил огромен строителен бизнес, необятна мрежа от посреднически къщи за арбитражната търговия, която бе започнала със строителни материали, но вече обхващаше цяла гама стоки, и една руска банка, специализирана във валутни операции, за да управлява взривообразно нарасналите му парични потоци в рубли и валута. И което беше най-изумителното — всичко това бе създадено под носа на репресивния комунистически апарат. В постоянна гонитба с КГБ и на ръба на закона, той бе успял да овладее алхимията на финансите и банковото дело, на международния капитализъм.

Държавата като цяло беше абсолютно неподготвена за такъв бърз преход към капиталистическо пазарно стопанство. Докато Алекс не само бе готов, но и нямаше търпение.

С безпогрешния инстинкт на хищника той се хвърли в играта с главата напред. Първото, което направи, бе да подаде документи за издаване на лиценз за обмяна на валута. До неотдавна това бе в правомощията на правителството на СССР; разбира се, въпросното правителство вече беше само лош спомен и издаваните от него лицензи и разрешителни не струваха и грош. Повикът на деня бе всичко да се приватизира, старите държавни структури да се разпускат, във всяко нещо да се подражава на Запада.

След кратко проучване от страна на регулаторния орган се оказа, че банковите клонове на Алекс са единствените функциониращи финансови институции в страната с подходящ опит и обучени служители и с надеждни мерки за защита на милиардите долари обем на очакваните валутни сделки. Алекс не само получи искания лиценз, но се оказа и в монополна позиция: всеки долар, йена или швейцарски франк, които влизаха в Русия, минаваха през неговата банка. Скоро трезорите се напълниха. Вагони с пари пристигаха от всички посоки — както от западни компании, опитващи се да започнат бизнес в тази новоизлюпена капиталистическа държава, така и от богати руснаци, които прехвърляха огромни суми навън, за не плащат данъци върху натрупаното си по съмнителен начин богатство.

Изведнъж се извиха опашки от милиони уплашени руснаци, чакащи да внесат спестяванията си в банката на Алекс, които с радост обръщаха обезценените си рубли в стабилни долари, йени или марки — в каквато валута им беше по сърце или каквато щеше да им помогне да се закрепят, докато премине бурята.

Изведнъж, сякаш неочаквано за самите тях, Алекс и неговите банкови директори започнаха да определят обменния курс на рублата спрямо всички чуждестранни валути. Огромна власт, от която на много други би им се завъртяла главата. А също, за негова радост, и истинска златна мина.

От всяка рубла, която минаваше в една или друга посока през банката му, Алекс прибираше скромен дял — около два процента, но когато планината от пари достигна милиарди, неговите два процента се равняваха първо на милиони, а скоро и на десетки милиони долари.

Скоро той видя друга златна възможност и обеща двайсетпроцентна лихва на всеки руснак, желаещ да внесе спестяванията си в неговата банка за срок от една година. Подканващи реклами заляха всички телевизионни канали в Русия. В някои от клиповете се появяваше спираща дъха манекенка, която въртеше изкусително ханш, излъчваше напред силиконов бюст и мъркаше съблазнително с напомпаните си устни, че приятелят й бил финансов гений: спестяванията му носели лихва! Кой би могъл да предположи, че е толкова лесно да чукаш красиви жени — малко лихва и готово! Друг рекламен клип бе насочен към по-различен сегмент от населението: симпатична възрастна двойка бе заснета пред разнебитена дървена колиба, докато сълзливо благодареше на банката на Алекс, задето не само пазела парите от пенсиите им на сигурно място, ами им давала възможност да се увеличават с всеки изминал ден! На следващия кадър същите двама, вече с енергични движения, се качваха в лъскав нов мерцедес, паркиран пред очарователна вила на морския бряг.

Това беше нечувано. Нито една съветска банка до момента не се бе рекламирала. Нито една не предлагаше лихва, дори и копейка. Нима не беше достатъчно, че банките пазеха на сигурно място парите на клиентите си? Откъде накъде да раздават и пари на всичко отгоре?

Рекламните клипове бяха подчертано вулгарни, а обещаната двайсетпроцентна лихва граничеше с престъпна небрежност, мърмореха съветските банкери помежду си и пред всеки репортер, който имаше търпение да ги изслуша. Как така двайсет процента? Хайде, да предлагаш процент-два — иди-дойди, ама двайсет?! Този хлапак Коневич щеше да плати скъпо за самонадеяността си, щеше да банкрутира, преди да е минал и месец.

Междувременно още милиони вложители чакаха на опашка пред вратите на банката; пълноводна река от милиарди рубли се стичаше в трезорите. Алекс използва този потоп, за да заложи на колебанията в обменните курсове на нестабилната рубла, след това просто се отдръпна и изчака, докато хилядапроцентната инфлация свърши останалото. В края на годината неговите вложители си получиха техните двайсет процента и се почувстваха големи късметлии — поне спестяванията им не се бяха стопили до жълти копейки, както бе станало с милиони други. Останалата печалба отиде в джоба на Алекс. Близо деветдесет процента от всяка рубла във всяка депозитна сметка в банката му бяха негови. Той вече беше напълно легитимен мултимилионер.

Докато икономиката залиташе от катастрофа към катастрофа и всевъзможни други беди се трупаха една върху друга на главата му, Борис се нуждаеше отчаяно от помощ. По настояване на президента бе инсталирана директна телефонна линия между кабинета му в Кремъл и офисите на неговия доверен вундеркинд, който явно беше на „ти“ с всички потайности на капитализма. Дългите среднощни разговори между двамата станаха ежедневие. Едно натискане на червения бутон, и президентът имаше възможност да сподели този или онзи спешен проблем или просто да си излее душата в безкрайна алкохолна тирада. Алекс умееше да изслушва трезво и хладнокръвно, а точният му математически ум мигновено схващаше проблема.

Елцин нямаше никакъв финансов опит, познанията му по икономика клоняха към нула и, честно казано, цялата тази непозната терминология го отегчаваше до смърт. Алекс търпеливо му разясняваше причините за поредната криза, като ги свеждаше до прости, разбираеми за него понятия, и обикновено предлагаше разумно решение, което на следващата сутрин Борис да наложи на заседанието на кабинета. Няколко троснати заповеди надолу по веригата, и тоталният стопански колапс се отменяше, или поне се отлагаше с някой и друг ден.

Една нощ, след поредната разпалена тирада, този път по въпроса за стапящите се валутни резерви на Русия, Елцин се спря за миг, колкото да си поеме дъх, и изведнъж, сякаш без всякаква връзка, попита:

— Между другото как е къщата ти?

— Хубава е. Дори много.

— Голяма?

— Ами да, доста голяма. Защо питаш?

— Чувам, че била огромна.

— Така да бъде. Много е голяма, наистина.

— Колко спални има?

— Шест, доколкото знам. Или може би седем. Защо?

— Е, колко са, де? Шест или седем?

— Честно казано, не знам. Може и десет да са. Влизал съм в повечето, но има и такива, в които не съм. Когато купих къщата, беше съборетина, занемарена тухлена сграда отпреди революцията. Според един слух била построена от дребен аристократ, според друг от крупен фабрикант за десетте му деца. Горкият човечец! Твърди се, че бил измъкнат навън и разстрелян от болшевишки екзекуционен взвод три дни след като работниците забили последния пирон.

— Ти какво, поднасяш ли ме?

— Дупките от куршумите ясно си личат в стената, която гледа на запад. Мисля, че това й придава известен чар.

— И после?

— Не знам как е било отначало, но в продължение на десетилетия къщата е била собственост на Министерството на културата. По едно време е била преустроена в училище за децата на партийния елит. После в учебен център за гимназиални директори. Разбира се, когато я купих, беше безобразно запусната и оставена да се руши. Електрическата инсталация, дори водопроводът и канализацията не бяха подменяни, откакто е била построена. Тръбите за питейна вода бяха чугунени и като завъртях крана, потече гъста кафява течност.

— Но въпреки това ти харесва?

Алекс се засмя.

— Защо да не ми харесва!

— Ти ми кажи.

— Всичко си й е наред. Собствената ми строителна фирма я изтърбуши изцяло и я преустрои отвътре по последна дума. Осветлението се задейства с човешки глас, към всяка баня има сауна, инсталирах два асансьора с махагонова ламперия, всичко, което можеш да си помислиш. Имам дори закрит басейн и фитнес зала, изцяло оборудвана. Мансардното помещение стана киносалон с двайсет места и триметров екран, има дори автомат за пуканки. А в сутерена живеят френският ми готвач и трите камериерки, които се грижат за домакинството ми.

След дълга и многозначителна пауза Елцин попита с тон, който подсказваше, че знае отговора:

— А жена ти? Тя харесва ли я?

— Има някои неща, които би желала да промени — отвърна уклончиво Алекс. Истината беше, че Елена ненавиждаше къщата. Той я бе купил и ремонтирал, преди двамата да се познават, като подарък за себе си, след като бе спечелил първите си сто милиона. От Париж докара някакъв прочут интериорен декоратор хомосексуалист, като го инструктира да не жали пари. И наистина, човекът се постара. Нае самолет, обиколи целия свят, като навсякъде отсядаше в петзвездни хотели, но накрая се завърна с редки антики от Азия, Близкия изток и Западна Европа. Завесите на къщата бяха шити на ръка в Египет, мебелировката — изработена също ръчно от най-добрите занаятчии на Корея.

Докато плащаше безропотно астрономическите сметки, Алекс бе успял да убеди сам себе си, че това не е прахосничество, а инвестиция — неизбежната цена, която трябваше да плати, за да доизгради образа си на преуспяващ бизнесмен. Акулите от Уолстрийт, Флийт Стрийт и Франкфурт нямаше изобщо да разговарят с някой голтак, с някого, когото да не припознават като себеподобен.

Къщата беше импозантна отвън и неописуемо разкошна отвътре. Ала Елена обичаше простите неща и не си падаше по трапезарии, в които двамата със съпруга й трябваше да се провикват през масата, за да се чуят. Не си падаше и по слуги, възпитана бе да си върши всичко сама и така предпочиташе да кара и занапред. Докато сега още в мига, в който си помислеше, че й се пие кафе, под носа й изневиделица се появяваше сребърна кана с приготвената напитка. Слугите, пърхащи наоколо, нарушаваха личното й пространство и я караха да се чувства гузна заради свръхзадоволеността си.

Освен това къщата се намираше на ъгъла на две централни московски артерии. Както пешеходци, така и автомобилисти се спираха да зяпат величествената стара сграда, като понякога хвърляха през оградата навити на руло бележки с мръсни псувни и дивашки закани. В град като Москва, населен с пролетарии, натъпкани по няколко семейства в маломерни държавни квартири, на новобогаташите и техните глезотии не се гледаше с добро око.

Всеки ден Елена очакваше градушка от самоделни бензинови бомби да се изсипе в градината или още по-зле, през прозорците на дневната й.

Когато му писна да събира по двора си пропити с омраза писма, Алекс построи малка караулка и постави денонощна охрана, която да разгонва негодуващите зяпачи. Ала със самата си импозантност къщата се бе превърнала в магнит за разрастващия се московски криминален контингент. След два неуспешни опита за взлом откъм задния двор се появи нова караулка, разположиха се още постови, включително снайперист на покрива, а наоколо бяха монтирани достатъчно охранителни камери и детектори, за да заприлича имотът на военен обект.

В един момент Елена започна с омерзение да нарича дома си Крепостта. Въпреки всички предохранителни мерки обаче нямаше никакво съмнение, че къщата представлява значителен риск за сигурността на обитателите си и че нищо повече не може да се направи по въпроса.

Двамата — Алекс и Елена — бяха провели безброй разговори на тази тема. Не се караха, но спореха помежду си, като така и не стигнаха до съгласие. Елена все повече се безпокоеше за безопасността на съпруга си. Той вече беше знаменитост, или още по-точно, бе придобил печална известност като учебникарски пример на капиталистически опортюнист печалбар, който ринеше пари с лопати, докато повечето руски граждани слагаха по десет катинара на вратите си, за да не ги спипа инкасаторът за неплатени сметки.

При това домът им беше на такова лесно място, открит към улицата! Една базука от преминаваща кола, и от тях нищо нямаше да остане.

Ала тъкмо местоположението на къщата бе идеално за Алекс. Офисът му беше само на няколко минути пеша. Той работеше по двайсет часа дневно, седем дни в седмицата. Всяка минута, всяка секунда му беше ценна. Всичко, което му беше нужно, бе събрано на едно място, под един покрив, етаж-два нагоре или надолу: превъзходен готвач, който да му сервира изискани блюда при всяко щракване с пръсти; напълно обзаведена фитнес зала, в която да се зарежда сутрин; отоплен басейн, в който да разпусне нерви и мускули след напрегнатия работен ден.

Докато Елена бе израснала в дълбоката провинция. Тя ненавиждаше големия град и всичко в него: бясно препускащите автомобили, всепроникващия шум, цялата воня и мръсотия, бруталната престъпност. А най-много от всичко мразеше озлобените мърморковци, които минаваха с ругатни покрай къщата или хвърляха в двора обидните си бележки. Копнееше за чист въздух, тучни ливади, гъсти гори, спокойни разходки из голямо, усамотено имение.

При това без мускулести бодигардове, които да следват всяка нейна стъпка.

— Защо питаш? — попита накрая Алекс.

— Искам те по-наблизо — отвърна Борис. — Не, грешно се изразих. Трябваш ми по-наблизо.

— Та аз съм само на четирийсет минути! Обаждаш се, оставям всичко и идвам.

— Не, не става така. Аз съм зает човек. В един момент се безпокоя за валутния резерв, в следващия си блъскам главата как да си върна ядрените ракети от Казахстан. Освен това съм много спонтанен, Алекс. Способностите ми за концентрация са колкото на разгонен казак. Мисля, че знаеш това.

— Да, знам. Ами пращай ми хеликоптер, господин президент. Армията и без това няма какво да прави напоследък, а има достатъчно хеликоптери и пилотите само биха се зарадвали да се поразкършат. Готов съм дори да плащам бензина. Това са двайсет минути от врата до врата.

— Двайсет минути са много.

— А колко минути са достатъчно малко?

— Искам, като протегна ръка, да мога да те пипна, Алекс. Освен това ти много ми помогна. Задължен съм ти повече, отколкото мога да изразя с думи. Моля те, дай ми възможност да ти се отблагодаря, макар и донякъде.

— Виж, просто оправи тази скапана държава. Довърши започнатото. Повярвай ми, друга благодарност не ми трябва.

Елцин се усмихна горчиво и каза:

— Ти ще си грохнал старец, преди тази държава да си стъпи на краката. Докато аз ще съм отдавна умрял и край гроба ми ще се вие опашка от желаещи да се изпикаят отгоре, задето причиних целия този хаос. Предлагам ти дом, Алекс.

— Вече си имам дом. Нали говорихме за това допреди малко?

Елцин се направи, че не го чува.

— Къщата не е толкова разкошна като твоята, но е достатъчно голяма и, повярвай ми, ще ти хареса. Намира се тук наблизо, в покрайнините на Москва, до президентския комплекс. Ще идваш за две минути. За една, ако се затичаш, а аз очаквам да се затичаш, като те повикам. Има фитнес и закрит басейн. Шестима слуги и готвач и най-важното, имат си отделни жилища извън главната къща.

Президентът изчака думите му да окажат нужното въздействие, после добави:

— Чуй и това, Алекс. Целият комплекс се пази от президентската служба за охрана. Ти с всичките си пари не можеш да си позволиш главорези като моите.

Алекс се позасмя.

— Предизвикваш ме, а?

Нямаше как да каже това на глас, но самата идея да живее под носа на Борис му се струваше отблъскваща до немай-къде. Този човек се заливаше всяка вечер и гуляите му продължаваха до сутринта. Освен това, по природа общителен, Елцин смяташе за смъртен грях да се налива сам. При мисълта, че може по някакъв начин да се окаже въвлечен в безпаметните му среднощни оргии, Алекс потръпна от ужас.

Елцин също се засмя хрипливо. Какви ги приказваше? С огромното си богатство Алекс бе в състояние да си купи половината руска армия, може би дори цялата.

— Сериозно говоря, Алекс. Моите икономически съветници до един са някакви вбесяващи идиоти. Да не говорим пък за онези харвардски професори, дето ми висят на главата и ме поучават как да строя капиталистическия рай. Те са още по-големи идиоти и досадници.

— Добре де, смени ги.

— Ти май не ме слушаш какво ти говоря. Точно това се опитвам да направя.

Но Алекс го слушаше, при това много внимателно. Само преди седмица двамата с Елена бяха присъствали на поредната скучна официална вечеря в чест на някакъв гостуващ велможа от държава, на която всичките жители явно бяха ниски, трътлести, с прогнили зъби, вонящ дъх и отвратителни обноски. След обичайните отегчителни речи за вечна дружба и тъй нататък и след като криво-ляво се справиха с блудкавата храна, гостите се изнизаха към балната зала, където Елцин незабавно покани Елена на танц.

Борис си падаше женкар, а Елена дори по анцуг би накарала всеки мъж да си изкълчи врата от заглеждане. Но в червената си дълга рокля със златно бие тя просто остави без дъх мъжката част от поканените. Разбира се, след годините в балетното училище тя беше и превъзходна танцьорка, която знаеше как да накара партньора си да се почувства по-умел и грациозен, отколкото всъщност беше. Улисани в разговор, смеещи се взаимно на шегите си, Елена и Елцин се понесоха по дансинга. Всички очи бяха приковани в тях — сякаш оживели Фред и Джинджър, перфектната танцова двойка. След първия танц последва втори, после трети…

Изведнъж Алекс се досети, че това, което чуваше в слушалката, бе ехото от този трети танц. Очевидно Елена бе успяла да прошепне в ухото на Борис все по-голямата си тревога за безопасността на своя съпруг. Ако собствената й половинка отказваше да се вслуша в нейните предупреждения, тя можеше през главата му да отнесе въпроса до най-високото място. Алекс й беше благодарен за усилието и я обожаваше за показаната съпружеска загриженост, но нямаше абсолютно никакво намерение да се съобрази с желанията й.

Щеше да постави още няколко поста около къщата и с това се надяваше нещата да утихнат.

— А, и още нещо — добави Елцин, сякаш в последния миг се бе сетил за някаква незначителна подробност, с която да допълни офертата си. — Става дума за къщата на Горбачов. Официалната резиденция на генералния секретар. Изритах го от там още на следващия ден, след като взех властта. Не му оставих време дори да си прибере дрехите от гардеробите. Ха-ха-ха! Наредих да му ги изпратят впоследствие с любезна бележка от мен: „За мен държавата, за теб парцалите“.

Алекс си глътна езика. Правилно ли бе чул? Да! Домът на Горбачов! Разбира се, и неговата собствена къща беше внушителна, натъпкана с всички възможни удобства, може би дори по-голяма от дачата на генералния секретар — в края на краищата с пари вече можеше да се купи всичко… или почти всичко. Във всеки случай не и това, което му предлагаше Елцин — най-известния, обвеян в легенди дом в Русия.

Самата мисъл, че можеше да живее в такава къща — колко спални бе споменал Елцин? Сякаш това имаше значение! — самата мисъл, че двамата с Елена можеха да се потопят във ваната на генералния секретар, да се любят в спалнята му, да се разхождат, хванати за ръка, из имението, в което плахо бяха пристъпвали световни лидери, го изпълни с неописуем възторг. В дом като този и пускането на водата в тоалетната беше вълнуващо приключение.

Да не говорим, че това по никакъв начин нямаше да навреди на бизнеса му. Алекс живо си представяше смаяните физиономии на западните инвеститори, когато ги поканеше на делова вечеря в къщата на Горбачов. Гледайте да не чукнете някоя чинийка на генералния секретар, щеше да ги предупреждава той, загледан в лицата им.

И какво от това, че дачата беше на 45 минути от офиса му? Големият „Мерцедес 600“ си имаше отзад напълно обзаведен офис: разгъващо се махагоново бюро, сателитен телефон — всичко необходимо, за да не отиват тези 45 минути на вятъра. Можеше да се окаже и по-добре, помисли си той: 45 минути спокойствие във всяка посока, през които да събере мислите си на път за работа или да се разтовари от напрежението на деня, докато се прибираше към къщи.

На всичко отгоре къщата се намираше извън града, сред природата. На Елена това щеше да й хареса. Пък и там най-сетне щяха да бъдат в безопасност.

Елцин бе изтълкувал продължителното мълчание на Алекс като нерешителност и продължаваше да дърдори, като го обърна на бащински хумор:

— Виж какво, момчето ми, аз самият какво не бих дал да можех да живея в тази къща. Понякога двамата с Наина се разхождаме нощем из стаите и си мечтаем да се пренесем там. Само един от свещниците струва повече, отколкото аз изкарвам за цяла година. Разбира се, това няма как да остане незабелязано за всички онези нещастници, които преживяват с по сто рубли на месец. Ще избухне нова революция. А тя, разбира се, тя ще ми донесе много по-малко полза, отколкото първата…

— Камионът с багажа ми ще бъде там утре сутринта — прекъсна го неочаквано за самия себе си Алекс.

Без да му мигне окото при този неочакван обрат, Елцин отсече:

— Е, радвам се, че се разбрахме.

— Абсолютно! Да не си посмял да правиш тази оферта на друг до утре в девет сутринта. Точно в девет двамата с Елена ще сме заели позиции с двуцевки до портата, за да гоним натрапниците.

— Има и още нещо. От този момент нататък искам да идваш с мен при всяко мое пътуване. Русия има нужда от всичките пари и чуждестранни инвестиции, които сме в състояние да привлечем. Мен лично никак не ме бива по тази част. Докато на теб явно ти се удава.

— Няма проблем, както кажеш — отвърна Алекс, докато си мислеше кого най-напред да покани на гости. Дали щяха да им трябват мебели? Откъде щяха да си пазаруват за храна? Във въображението си той вече се бе нанесъл.

Едва дочака Елцин да затвори, за да изтича на горния етаж. Събуди Елена и й съобщи новината за техния невероятен нов дом.

— Ах, не е ли прекрасно! — възкликна тя, като дори си даде труд да се направи на изненадана.

Точно в един след полунощ Бърни Лъчър сдъвка третата таблетка против заспиване и бързо я прокара в гърлото си с глътка минерална вода.

След двайсет и пет години успешна служба в полицейското управление на Ню Йорк, откъдето се бе пенсионирал с високия за Америка чин лейтенант, той вече пета година живееше нов живот. Изминалите пет години му бяха донесли всичко, за което някога си бе мечтал.

Английската охранителна фирма „Малкъм Стрийт Асошиътс“, която го бе взела на работа, му плащаше сто бона годишно, осигуряваше му жилище, кола, плюс възможност за още двайсет бона годишна премия. През четирите пълни години стаж в нея той бе получил четири пълни премии. А както вървяха нещата засега, и тази година премията му беше в кърпа вързана; Бърни вече мислено си я бе похарчил. Като се прибавеше и пенсията от полицията, той си бе осигурил старините.

Ала невинаги всичко в живота му се бе нареждало толкова добре. Преди пет години ракът бе отнесъл неговата любима Ели, и то след като всичките му спестявания от мижавата полицейска заплата се бяха стопили покрай нея. Не за предписаното от докторите лечение — здравната му застраховка го покриваше; а защото през последните седмици и месеци, докато я гледаше как се топи пред очите му, Бърни бе пръснал сума пари по лечители, баячки, мексикански билки и прочие шарлатании, докато накрая бе попаднал на някакъв побъркан зъболекар, който твърдеше, че ако махне всички пломби от живачно-сребърна амалгама в устата на Ели, това ще предизвика незабавна ремисия. Както и можеше да се очаква, нищо не помогна. Накрая Ели си отиде, натъпкана с всевъзможни боклуци и с огромни дупки в зъбите.

И така, преди няколко години Бърни бе започнал живота си отначало. Вече не живееше ден за ден в непрестанна агония — това бе останало назад в миналото. Сега се радваше на осигуреното си бъдеще. И двете му деца бяха пораснали, завършили бяха колеж и се издържаха сами; чакаше първо внуче, а след него щяха да се заредят и други…

Освен това живееше в Европа. Европа! Това му беше младежката мечта още от времето, когато бе подарил няколко години от живота си на Чичо Сам като военен полицай в Хайделберг — живописен градец в една великолепно устроена страна, която бе грабнала сърцето му. Повечето му колеги от Нюйоркската полиция си мечтаеха за Флорида, за тропическата жега и малките бели топчета, които щяха да юркат по добре подстригани зелени ливади. Бърни мразеше голфа, мразеше жегата, а идеята да прекара залеза на живота си в носталгични спомени по доброто старо време — какво ли толкова му беше доброто? — сред пенсионирани полицаи като него самия не го привличаше особено. Той винаги бе копнял да се върне в Европа. Харесваше му по-бавното темпо, възможността да пътува, да опитва екзотични рецепти за кафе, а и парите си ги биваше.

Той се наведе напред на седалката си и за пореден път отметна наум сбръчканата дърта вещица, която отново се бе надигнала от мястото си и се клатушкаше по пътеката към тоалетните. Професията го бе научила да не пропуска нищо — дори това, което му се струваше тривиално или безобидно. Момчетата от участъка го бяха нарекли „Царя на наблюдението“ и с право — Бърни бе вкарал в пандиза повече бандити от всеки друг благодарение на умението си да забелязва коли и пешеходци, които преминаваха съмнително често през едно и също място, защото понякога това се оказваха дребни гангстери или обирачи на банки, които разузнаваха обекта преди поредния удар. Това на професионален език се наричаше „откриване на поведенчески закономерности“. Бърни беше спец по поведенческите закономерности, можеше да напише книга по въпроса.

По негови изчисления това бе петото й отиване до тоалетната. Жената беше стара наистина и може би имаше болни бъбреци или пък докторът й беше препоръчал да се раздвижва по време на полет; или пък просто й писваше да седи на едно място, но във всеки случай пет ходения до тоалетната бяха твърде много.

Докато го подготвяха за тази задача, експертите на фирмата му бяха показали дебела папка, в която се описваха надълго и широко всички реални и предполагаеми заплахи за клиента. Фирмата беше стара, богата и уважавана и можеше да си позволи такова равнище на акуратност.

Всички потенциални клиенти задължително се подлагаха на щателна проверка; за разлика от останалите фирми обаче неговата извършваше въпросната проверка преди подписване на договора. Разбира се, проверяваше се основно дали и доколко клиентът е платежоспособен; не всеки можеше да си позволи впечатляващите тарифи на „Малкъм Стрийт Асошиътс“. Предмет на проучване бяха и естеството на бизнеса му, видовете заплахи, на които беше изложен, по-известните му врагове, специалните обстоятелства около него, както и такива фактори, които го правеха особено уязвим.

В крайна сметка и британският снобизъм си казваше думата. Кандидати със съмнителна репутация биваха отхвърляни най-категорично, колкото и да се молеха, каквито и пари да предлагаха.

В жестоко конкурентен бизнес като този добрата репутация беше над всичко. А добрата репутация на една охранителна фирма се определяше от отговорите на два съвсем прости въпроса: Колко живи клиенти имате? А колко мъртви?

Досега фирмата си бе спестила немалко удари, като учтиво, но твърдо отказваше услугите си на клиенти, чиито шансове за оцеляване се оценяваха като незадоволителни; в близо една трета от случаите клиентът действително загиваше в рамките на година след отказа — само по себе си забележително съвпадение. Неголяма група оценители от престижни застрахователни компании бяха привлечени със солидни суми, за да правят тази деликатна прогноза. Изработили си бяха дори компютърен модел — лабиринт от сложни алгоритми, който поглъщаше огромни масиви информация и ги преработваше в объркващи за непосветения таблици с проценти и диаграми.

Всяка година губеха не повече от един-двама клиенти — отличен показател за този бранш, който фирмата не пропускаше възможност шумно да рекламира.

При този конкретен клиент най-отгоре в списъка на заплахите бяха обичайните заподозрени: мафиоти, наемни убийци, както и всевъзможни самосиндикални гангстери, които си изкарваха прехраната с дребен рекет или се наемаха като подизпълнители за трети лица. Тези последните бяха достатъчно ефективни и често смъртоносни, но пък действаха грубо, с дразнеща бруталност, бяха максимално недискретни и със смешната си пристрастеност към черни джинси и черни кожени якета се набиваха на очи. Бърни вече на два пъти бе огледал внимателно целия салон на самолета. Сред пътниците нямаше нито един екземпляр от последната категория.

По-нататък се нареждаха конкурентните фирми, които само щяха да спечелят от елиминирането на неумолим съперник като Алекс Коневич; следвани от инвеститори, озлобени към него по най-различни причини. Целият бизнес на Алекс беше частен. Имаше двама съдружници с ограничена отговорност и толкова. Той притежаваше осемдесет процента от акциите, а останалите бяха разделени поравно между двамата — едно решение, от което, доколкото охранителната фирма можеше да прецени, и двамата съдружници бяха доволни. И защо да не бъдат? За кратко време Алекс ги бе направил мултимилионери.

По груби оценки състоянието му в пари и ценни книжа възлизаше на около триста и петдесет милиона долара — една по всяка вероятност занижена цифра, която обаче нарастваше непрекъснато въпреки щедростта му към всякакви политически и благотворителни каузи. Беше пуснал дълбоко пипала в четири огромни промишлени отрасъла, а планираше в недалечно бъдеще да превземе още два-три, в резултат от което личното му богатство се увеличаваше с всеки изминал ден и час. От строителната компания, с която бе започнал навремето, се бе родила фирма за арбитражна търговия — отначало за строителни материали, впоследствие за всякакви други стоки; от нея бе произлязла процъфтяваща банка, а оттам — значителна по мащабите си инвестиционна фирма. Алекс притежаваше дялове в няколко петролни компании, във фирма за внос на леки коли, в империя за недвижими имоти; негови бяха две вестникарски групи с национално разпространение, няколко ресторантски вериги, както и неизброими по-дребни предприятия, които се очакваше да се разраснат неимоверно много с прехода на Русия към пазарна икономика.

Със същата скорост, с която Алекс правеше милиони, той ги инвестираше във все нови и нови проекти, в поредната закупена компания, в поредната перспективна идея. Сякаш всичко, до което се докоснеше, му носеше печалба. По оценка на охранителната фирма неговият невероятен успех се дължеше изцяло на блестящия му ум и на безпогрешните му инстинкти. Всичко, до което се докоснеше, се превръщаше в злато.

Ако Алекс бъдеше неутрализиран, „Коневич и сие“ със сигурност щеше да рухне. Може би не веднага, може би щеше да продължи да крета още няколко години, но когато мозъкът е мъртъв, тялото постепенно атрофира. В един момент парчетата на империята му щяха да се разпродават на безценица. Алекс беше машина за печатане на пари и съдружниците му положително знаеха това.

На следващо място като заплаха се нареждаха евентуалните му политически врагове, а след тях — нещо обичайно за всеки богаташ — роднини, лакоми за наследство и/или застраховка.

Почти всички руски милионери се изкушаваха малко или много от политиката, но техният клиент беше затънал до шия в политически интриги. Според досието му Коневич беше особено близък с Елцин, очевидно бе подкрепил неговото издигане за президент, а и сега продължаваше да налива тонове пари в ненаситната му политическа машина, както и в касите на няколко реформистки политически партии, гравитиращи около него.

Останките от стария комунистически режим бяха озлобени, изпълнени с мъст, а не бяха и никак малко. Коневич бе играл умно и бе съумял да остане в сянка — една анонимна печатница за пари, скрита удобно зад царския трон, която особено държеше на своята анонимност. Намираха се обаче и такива, които знаеха за съществуването му. А сред тях, както можеше да се предполага, имаше не един или двама хора с власт, които не биха пропуснали удобен случай за уреждане на стари сметки. Политическото отмъщение беше риск, който в никакъв случай не биваше да се пренебрегва.

Алекс имаше застраховка „Живот“ за десет милиона долара при „Каръдърс и Смит“ — солидна, финансово благонадеждна застрахователна компания, която беше не по-малко заинтересована от „Малкъм Стрийт Асошиътс“ клиентът им да е в цветущо здраве и тихомълком бе информирала охранителната фирма, че единствен бенефициент по застрахователната полица е съпругата му. Алекс нямаше братя и сестри, а малкото му братовчеди бяха далечни, отчуждени, вярващи комунисти, които не поддържаха никакви отношения с него. Майка му бе починала отдавна. Баща му, бивш университетски преподавател без сериозни материални потребности и желания, прекарваше пенсионерските си години в четене на доскоро забранени книги.

С огромните си финансови възможности Алекс бе подредил баща си в приятна дача в курортен градец на брега на Черно море, като бе внесъл на негова сметка достатъчно пари, за да не се лишава от нищо, докато е жив. Срещу щедър подкуп фирмата бе узнала от местната болница, че старецът има нелечим рак на панкреаса, който в скоро време ще го довърши. Лекарите го тъпчеха с най-добрите лекарства, доставяни специално за него от Съединените щати, но досега малцина бяха излекуваните от този вид рак, а и времето не работеше в негова полза. За какво можеше един стар и болен човек да харчи милиони? Нямаше да си ги отнесе в гроба.

Като добър син Алекс посещаваше баща си на всеки няколко месеца. Двамата прекарваха часове в гаража на вилата, човъркайки стари брички и пиейки вносна бира. Странна близост предвид огромните различия между баща и син. Но бяха близки, в това нямаше никакво съмнение.

В крайна сметка всичко се свеждаше до една главна и непосредствена заплаха — съпругата Елена.

Фирмата дискретно, но внимателно бе наблюдавала брака им — здрав, щастлив, изпълнен с любов, или поне така изглеждаше отстрани. Нямаше никакви индикации за семейни изневери, дори за еднократни запитания. Нито от негова страна, нито от нейна. Двамата се бяха запознали преди година и половина. От оскъдната информация, с която фирмата разполагаше, можеше да се заключи, че още първата им среща бе завършила в леглото. Елена беше професионална танцьорка, стажувала към балета на Болшой, но въпреки невероятния си талант и безупречна техника с нейния нисък ръст — малко над метър и петдесет — тя не притежаваше дългите крайници и източения торс, каквито се харесваха на публиката. Вместо това й бяха предложили щатна длъжност на педагог — да обучава някакви тромави жирафи, които нямаха и частица от таланта, грацията и сценичното й поведение. Тя учтиво бе отказала, изоставяйки балета за сметка на второ висше образование по икономика в Московския държавен университет, което бе завършила сред петимата най-силни студенти на випуска. Умно момиче.

Месец след запознанството им Алекс й бе предложил брак и тя бе приела. Той бе настоявал на граждански брак по бързата процедура, докато тя с нокти и зъби се бе борила за църковна венчавка и накрая бе надделяла. Младите влюбени бяха свързани в свещен съюз, докато смъртта ги раздели, от рунтав поп с дълга настръхнала брада в чаровна православна църквица сред пасторалния пейзаж на глухата руска провинция.

Яростната неотстъпчивост, с която Елена бе настоявала на църковна церемония, бе възприета от фирмата като добър знак. Очевидно въпреки десетилетията безбожен комунизъм родителите й тайно я бяха възпитали в християнски добродетели; можеше да се очаква, че и шестата Божия заповед е оставила следи в душата й.

Елена нямаше вкус към луксозни вещи и излишества. Малко по-скъпи дрешки, някое и друго бижу — това беше единствената промяна в начина й на обличане и поведение, и то не като личен избор, а по-скоро като неизбежната цена на социалния статус. Ако зависеше от Алекс, той би я изпратил да изкупи половината магазини на Париж. Ала за ежедневното си облекло тя си бе останала привърженичка на джинси и широки пуловери, докато малкото й бални тоалети така си и стояха в опаковките и се изваждаха само за тържествени случаи или делови срещи.

Семейство Коневич никога не се препираха за щяло и не щяло, нито веднъж не се бяха скарали. Обичаха секса, и то само помежду си, чест и здравословен — никакви отклонения, никакви извратености, никакви езотерични помагала. От фирмата знаеха това със сигурност.

Буквално на следващия ден, след като Алекс за пръв път бе потърсил услугите им, „Малкъм Стрийт Асошиътс“ бяха изпратили свои хора да проникнат незабелязано в дома му и го бяха натъпкали с електроника. Всички техни женени кандидат-клиенти бяха обект на електронно наблюдение, което продължаваше и в началните месеци след сключване на договора — една фирмена тайна, за която клиентът изобщо не подозираше. И понеже услугите им включваха прочистване на помещенията от подслушвателни устройства, това им даваше възможност да поставят свои собствени бръмбари, които никой впоследствие да не открие.

От фирмата знаеха, че статистически значителен брой женени богаташи биваха убивани от собствените си съпруги или любовници. Причините в голямата си част бяха очевидни и тривиални: съпружеско незачитане, изневяра, но най-често обикновена алчност. Нищо в техния бизнес не беше по-трудно за предотвратяване от убийство на съпруг, а оценителите на риска изискваха пълно проучване на кандидата. И копоите на фирмата с радост бяха откликнали — в края на краищата подслушването на ВИП клиенти в собствената им спалня беше далеч по-забавно занимание от обичайните за тази професия следене и наблюдение.

Ала всички събрани до момента данни сочеха едно: бракът на Коневич беше стабилен. В крайна сметка за момента и за обозримото бъдеще Елена бе категоризирана като нискорискова партньорка.

През януари 1992 г. в „Московские новости“ се появи първата от поредица статии за изумителния и загадъчен вундеркинд Алекс Коневич. Докато други новоизлюпени руски богаташи и всякакви псевдовеличия търсеха публичност и молеха да бъдат забелязани, до момента Алекс бе използвал всичката си изобретателност, за да остане в сянка. Парвенюта, които не можеха да се сравняват с него по нищо, се пъчеха и даваха подкупи, за да бъдат видени и по възможност заснети пред някое от считаните за елитни заведения на Москва, докато паркираха чисто новите си беемвета и мерцедеси в компанията на главозамайващи фотомодели и платени компаньонки — обикновено наети за случая, колкото да произведат съответното впечатление.

В столицата никнеха като гъби пиар агенции, а пред вратите им се виеха опашки от реални и измислени знаменитости, готови да раздават пари и услуги на всеки, който им осигуреше снимка във вестник, кратко споменаване в светската хроника, няколко секунди слава. При старата система всички бяха бедни, нямаше с какво да се похвалят, а още по-малко да покажат пред останалите. Нещо повече — да надигнеш глава бе почти сигурна гаранция, че ще ти бъде отсечена. Ала от пепелищата на комунизма полека-лека израстваше един различен свят — някогашните желания и апетити, безцеремонно потъпквани в течение на десетилетия, изведнъж разцъфтяха с пълна сила и никой не се срамуваше да си ги задоволява пред очите на тълпата. Хиляди помпаха егото си, опиянени от общественото внимание. Техният идол бе Доналд Тръмп, те копнееха да живеят неговия живот, да имитират неговия публичен образ, да бъдат известни с това, че са известни.

Докато Алекс живееше като отшелник — човек, когото малцина познаваха и почти никой отблизо. Избягваше партита и клубове и категорично отказваше всякакви молби за интервюта. В стремежа си да запази своята анонимност бе издал вътрешна заповед, по силата на която всеки служител в огромната мрежа от фирми на „Коневич и сие“ бе длъжен да подпише декларация за конфиденциалност — сериозен юридически документ, отнемащ му правото да разгласява каквото и да било за своя работодател. В резултат на всичко това медийният интерес към тайната на личния му живот се бе изострил неимоверно. Един от най-богатите хора в страната, момчето милионер — така го наричаха медиите. И същият този човек се опитваше да остане анонимен?!

След няколко неуспешни опита най-после някакви репортери бяха успели да се доберат до служител от средния ешелон на неговата инвестиционна банка, който срещу пет хиляда лесни долара бе приел да побъбрят по адрес на работодателя му. Човекът си бе признал, че не само не познава лично Алекс, но и че го е виждал на живо всичко на всичко два пъти, когато притичвал през тръжната зала на път към асансьора за кабинета си на последния етаж. Това няма никакво значение, бяха го уверили те. Положително фирмите на Алекс гъмжаха от слухове, клюки и всевъзможни реални или измислени пикантерии. Цената бе вдигната на седем хиляди долара и служителят на драго сърце бе приел да им снесе това-онова, стига да си получеше парите и което бе още по-важно, името му да не се споменава никъде в цялата история.

„Царевич Мидас“ бе заглавието, под което излезе материалът във вестника, и то казваше всичко за медийния образ на Алекс. Авторът го бе обрисувал като най-богатия човек в Русия, като нейния първи истински милиардер, собственик на армада яхти с извисяващи се до небето платна; на двеста спортни коли от най-екзотични марки и модели, които безброй слуги лъскаха от сутрин до вечер в климатизирания подземен гараж; на ескадрила елегантни частни самолети, готови по всяко време да го отнесат до някое от безбройните му имения по целия свят: в Париж, Лондон, Рим, Ню Йорк или Хонконг. Бъбривият служител неотдавна бе прочел в превод на руски една почти изцяло изфабрикувана биография за чаровно перверзния живот на загадъчния Хауард Хюс и гледаше да си оправдае седемте бона, като черпеше с пълни шепи от безумните измислици в нея.

Алекс е типичен шизоиден параноик, бе заявил той на репортера. По цели дни седи в кабинета си чисто гол, брои рубли и ражда гениалните си бизнес идеи между два стари чернобели филма с Катрин Хепбърн. Има колекция от красиви жени, всичките преименувани на Катрин, които третира като играчки; освен това толкова се бои от зараза, че ги изварява в казан, преди да преспи с тях. Антисемит и социопат, храни се само със сурови зеленчуци, пие само преварена вода, служи си само с лявата ръка; говори се, че бил с обратна резба и че личните му бодигардове трябвало да го упояват с хлороформ, за да му изрежат ноктите.

Получи се гротескна статия, пълна с абсурдни измислици и дебелашки лъжи, но като четиво доста забавна.

Измислена или не, „историята“ на Алекс Коневич предизвика такъв фурор, че цели глутници московски репортери се включиха в гонитбата. Скоро всички медии започнаха да поместват сензационни „репортажи“ за подвизите и баснословното му богатство — най-често изсмукани от пръстите измишльотини, нямащи нищо общо с действителността. Някакво особено предприемчиво седмично списание дори създаде рубрика, озаглавена „Срещи с Царевич Мидас“, и подкани всички граждани на Москва да се включат в събирането на пикантни историйки за Алекс. Обявена бе награда от петстотин долара за всеки, който изпрати негова снимка, и пет хиляди, ако е гол.

Адвокатите на Алекс го молеха на колене да заведе дело, като му обещаваха да унищожат издателите на тези пасквили, да им съсипят живота, както само те умееха. Отговорът му беше стереотипен: категорично не, без излишни обяснения. Той смяташе, че едни продължителни съдебни дела само ще предизвикат излишен шум и за дълго ще го държат в центъра на общественото внимание. Пък и всяко чудо за три дни, казваше си той; скоро медийният интерес към него щеше да отслабне. Това не му попречи да си наеме частна охрана — шестима бивши командоси от Спецназ със свиреп вид, които му се заклеха във вярност.

Алекс прекара остатъка от полета, заровен в книжата пред себе си, като четеше внимателно и си водеше бележки в полетата. След около два часа носовият глас на командира обяви обичайната подготовка за кацане. Облегалките се вдигнаха в изправено положение, сгъваемите масички бяха прибрани, няколко души се протегнаха сънено в креслата си. Двамата в туристическата класа, които го следяха, си размениха многозначителни погледи.

Време беше шоуто да започне.

Те проследиха незабелязано семейство Коневич след слизането им от самолета, докато крачеха безгрижно през терминала. Алекс бе провесил небрежно през рамо двете кожени чанти с ръчния им багаж. Чантите изглеждаха леки и полупразни, като за кратко и приятно делово пътуване с най-много една нощувка.

Сметки без кръчмаря, Алекс!

От друга страна, това, че съпрузите пътуваха само с ръчен багаж, значително опростяваше нещата за преследвачите. Дадените им указания бяха кратки и ясни: никакви излишни усложнения, нищо, което да накара местните власти да заподозрат каквото и да било. Унгарската полиция и без това не се отличаваше с особена бдителност и ефикасност, така че беше малко вероятно да се намеси в работата им. И все пак непотърсени куфари, и то с етикети с името и адреса на собственика, можеха да предизвикат нежелани усложнения.

На паспортния контрол семейство Коневич се усмихнаха приятелски на униформения служител и показаха руските си паспорти — дотук всичко беше наред. След това минаха през плъзгащите се стъклени врати и закрачиха през просторното фоайе.

Минаваше обед. В терминала нямаше много хора, което улесняваше задачата по проследяването, но пък правеше невъзможно за преследвачите да се смесят с тълпата.

Дотук всичко в инструкциите беше пределно ясно: не се отделяйте и за миг от семейство Коневич, не ги изпускайте от очи, докато прихващащият екип не ги поеме нататък. Това беше рутинна задача, която и двамата бяха изпълнявали стотици, може би хиляди пъти, при това винаги успешно. С възрастта може би бяха загубили донякъде бързина, но при конкретните обстоятелства това също работеше в тяхна полза — едва ли някой щеше да заподозре двама тътрузещи се старци.

Служителят на паспортния контрол хвърли бегъл поглед на паспортите им и отегчено махна с ръка да продължават. Каква ли заплаха могат да представляват тези сбръчкани човешки развалини за Унгарската република? — сигурно си бе помислил той. Ах, ако знаеше само! Двамата имаха общо трийсет потвърдени убийства, а твърдяха, че са извършили още шест, макар че в конкретните случаи труповете бяха изпепелени от пожар, хвърлени в дълбоки пропасти или удавени в реки и отнесени от течението.

Семейство Коневич крачеха забързано през фоайето, право към пиацата за таксита. Преследвачите ги следваха на почетно разстояние, накуцвайки и скърцайки от старост.

На пиацата пред Алекс и Елена вече имаше трима чакащи — някаква възрастна дама с птичи черти на лицето, която се бореше с огромните си пътни чанти, и още двама души, мъж и жена, които старците веднага познаха — Владимир и Катя.

Владимир, шефът на прихващащия екип, беше човек, когото всички дълбоко ненавиждаха и от когото всички се бояха. От друга страна, Катя — като тях самите — бе жестока, хладнокръвна и ефикасна убийца, напълно лишена от емоции. Списъкът на жертвите й беше дълъг и впечатляващ, но тя винаги убиваше по необходимост и никога за удоволствие. Докато Владимир беше садист — извратен тип, който бе готов да върши тази работа и безплатно, ако ли не и сам да плаща за удоволствието. Дори и най-закоравелият професионален убиец изпитваше капка жалост към жертвата; не и Владимир обаче.

Двойката преследвачи от самолета изостанаха назад, забравиха за семейство Коневич и вложиха цялото си внимание в разпознаване на частните бодигардове. По време на полета се бяха постарали да запомнят колкото се може повече от лицата на пътниците в салона. Сега двамата се разделиха, застанаха на двайсетина метра един от друг, като си даваха вид, че оправят багажа си, и внимателно се заоглеждаха наоколо за познати лица.

* * *

Телефонът иззвъня в 14:37 ч. и секретарката веднага прехвърли разговора.

Сергей Голицин погледна часовника си — тъкмо навреме. Вдигна слушалката и излая:

— Е?

— Добра новина, пристигнаха — каза гласът. — Всичко е под контрол.

— Значи са в ръцете ви.

— Още не. На пиацата за таксита са, на около метър от Владимир и Катя. Всичко върви по план, нещата се подреждат чудесно. Ще ви позвъня пак след няколко минути, когато свършим работата.

— Гледай да не оплескате нещо — изпръхтя презрително Голицин.

— Спокойно. Нищо няма да оплескаме.

Дълга пауза. После Голицин, който едва сдържаше вълнението си, попита:

— Имаме ли аудио връзка?

— Разбира се. Микрофоните са последна дума на техниката. Ще получавате по линията кристален звук, можете да си го прослушате от високоговорителя на телефона. Преди час изпробвах връзката със секретарката ви. Всичко е наред. — Нова пауза, после гласът добави: — Владимир лично ще се заеме със задачата. Ще бъде доста шумно.

— Така ми харесва! — Голицин затвори очи и се усмихна замечтано. — Искам да чуя всеки звук!

3

Възрастната дама с птичето лице най-отпред на опашката тръсна чантите си на шофьора и немощно пропълзя през отворената задна врата на синьото беемве, на което отстрани с едри букви пишеше „ТАКСИ“.

Двойката непосредствено преди Елена и Алекс пристъпи крачка напред; в този момент един черен мерцедес, който изчакваше малко встрани с работещ двигател, потегли рязко, сви пред колоната таксита и закова спирачки на една педя от стоянката. Владимир, облечен в черните дрехи с бяла якичка на католически свещеник, огледа припряно обстановката, след което със замах отвори задната врата, докато Катя, предрешена като монахиня, насочи в лицето на Алекс грозния черен пистолет, който по чудо се бе появил в ръката й изпод гънките на расото.

Партньорът й се извърна назад и на чист руски каза на Алекс:

— Избирай: качвате се и двамата в колата или умирате тук и сега.

Алекс срещна погледа му; нямаше никакво съмнение, че този тип ще изпълни заканата си. След миг на размисъл той каза.

— Хубаво, ще дойда с вас. Но младата дама ще я оставите на мира. Не я познавам, не е с мен.

— Не се прави на глупак, Коневич! Катя ще убие теб, жена ти или и двама ви. За нас е все едно.

Алекс замръзна. Тия двамата ги познаваха. Мъжът го бе нарекъл по име, знаеше, че Елена му е съпруга. В продължение на три години той се бе подготвял за този миг. Бе сънувал, че нещо подобно се случва, и се бе събуждал, скован от страх. А сега, когато най-после то се бе случило, не знаеше какво да мисли и как да реагира.

Едрите лапи на Владимир се стрелнаха напред и сграбчиха Елена за шията, той я завъртя като кукла, пръстите на едната му ръка се плъзнаха под брадичката й, с другата я подпря отзад за тила. Отначало тя се извиваше и се опитваше да се съпротивлява, но Владимир беше огромен и много силен. Стисна я леко за шията и Елена извика задавено от болка.

Владимир се обърна към Алекс:

— Чувам, че си имал черен колан. Тогава сигурно знаеш тази хватка. Едно малко движение на тялото ми, и вратът й ще се прекърши като съчка. А сега, ако обичаш, качвай се в колата.

Точно както бяха очаквали, Алекс се подчини без колебание и повече приказки. Миг след това мъжът блъсна Елена на седалката до него и тя се стовари тежко, като почти го закри с тялото си. Мъжът явно знаеше какво прави — смяташе да я използва като буфер срещу ръцете на Алекс, когато се настани от другата й страна. Жената с монашеското расо, която можеше да бъде всичко друго, но не и Божа служителка, седна отпред, извърна се на една страна и насочи пистолета в главата на Алекс.

Шофьорът — техен съучастник, неведнъж участвал в подобни операции — пусна съединителя и колата потегли с припрян писък на гуми. Никой не продумваше. Сякаш по даден знак жената от предната седалка премести пистолета от Алекс към Елена. Мъжът с дрехи на свещеник каза на Алекс:

— Вдигни нагоре ръце, една до друга.

Алекс се подчини, мъжът се пресегна през Елена и стегна дебели найлонови ленти вместо белезници най-напред около неговите китки, после и около китките на Елена.

След кратка пауза Алекс попита:

— Какво искате от нас?

— Млъквай! — троснато отвърна Владимир, измъкна отнякъде две черни качулки и несръчно ги нахлузи на главите им.

През март 1992 г., точно два месеца след началото на медийната истерия около Алекс Коневич, бяха засечени и първите атаки срещу фирмите му.

Някой се бе опитал на няколко пъти, и то със завидна професионална вещина, да проникне в компютърните мрежи на „Коневич и сие“. И изглежда, че бе успял. Като всичко, наследено от комунизма, руската комуникационна инфраструктура, която се ползваше за достъп до интернет, беше невероятно примитивна и неефикасна. Алекс се бе принудил да наеме специализирана американска фирма, която да изгради фирмената му съобщителна мрежа, и бе инвестирал милиони долари в частни сървъри, рутери и фиброоптични кабели, които да свързват всичките му компании. Единствените уязвими места на системата бяха интерфейсните връзки между частните му трасета и държавните руски телефонни компании, но те за съжаление бяха неизбежни. Очевидно, хакерите се бяха възползвали от това слабо звено и бяха насочили атаките си именно там.

Пробивът в системата бе открит броени минути след инсталирането на една нова американска антивирусна програма — на практика магическо сито, което пресяваше огромни масиви информация и откриваше и най-незабележимото чуждо присъствие. С нейна помощ бяха засечени няколко десетки хиляди шпионски програмки — малки следящи устройства, които бяха проникнали навсякъде в цялата му мрежа. Това бяха извънредно сложни и съвършени минипрограми, чието засичане с наличния руски софтуер бе напълно невъзможно. Те не само проследяваха целия интернет трафик, но и подаваха команди за автоматично копиране на всяко входящо или изходящо съобщение и ги пренасочваха към външен интернет адрес.

Частните детективи на Алекс с лекота проследиха физическото местоположение на този интернет адрес; оказа се малък апартамент в покрайнините на Москва. Те проникнаха с взлом и намериха няколко празни стаи, без отпечатъци от пръсти и каквито и да било други следи от човешко присъствие освен малко бюро, върху което се мъдреше изключен от контакта прашасал компютър с демонтиран твърд диск.

Ама какво става тук? — попита тревожно Алекс техническите експерти. Някой следи цялата делова кореспонденция и всички транзакции на фирмите — бе отговорът. Откога? — попита той. Може би от седмици, по-вероятно от месеци, от което можело да се заключи, че хакерът вече е събрал планини от информация за начина, по който бе възникнала цялата бързо разрастваща се империя, как отделните й части се свързваха помежду си, откъде идваха и в каква посока се движеха паричните потоци, дори за самоличността на основните играчи, които дърпаха конците. Компютрите на отдела за човешки ресурси например бяха наблъскани с толкова шпионски програми, че бяха почнали да си говорят сами.

Компютърната мрежа бе напълно прочистена, пръснаха се нови купища пари за най-съвременни защитни програми — все внос от Америка, разбира се — и известно време нищо повече не се чу по въпроса. Като причина за атаката хората на Алекс подозираха някаква форма на рекет: плати си и цялата източена информация ще бъде унищожена, а набезите срещу фирмата ти ще престанат. Но след няколко напрегнати седмици, през които компютърните гении на Алекс очакваха със затаен дъх поредната атака, а такава не настъпи, те се спряха на друго, по-оптимистично обяснение — вероятно зад първото проникване стоеше хакер самодеец, един от безбройните компютърни терористи, които се въдеха в последно време. Това беше ежедневен проблем на Запад, увериха го те. Никому неизвестни младоци прекарваха безсънни нощи, надвесени над домашните си компютри, измисляйки все по-гениални начини за проникване в системите на големи корпорации и дори на държавни учреждения, колкото да докажат на себе си, че са нещо повече от презрени нищожества, каквито всъщност бяха.

Можеше да е и по-лошо, предупредиха те: хакерът е можел да парализира цялата му мрежа, изтривайки планини от информация. Това беше един вид предупреждение, добавиха те, и то твърде навременно, за което можем само да им бъдем благодарни. Да вземем предохранителни мерки, да похарчим още пари, колкото е нужно, и да си отваряме очите. Бъди благодарен, че засякохме проблема навреме и го елиминирахме, добави главният техник — американски компютърен експерт, на когото Алекс плащаше малко състояние.

4

Тази старица просто е луда, това бе първоначалното заключение на Бърни Лъчър.

Без всякакво предупреждение се опули насреща му и започна да му крещи нещо на руски, или поне така му звучеше на него. Той Не разбираше и дума на руски и вдигна безпомощно рамене, при което старицата превключи на друг език, вероятно унгарски, ломотейки бързо и насечено като картечница. Бърни нямаше време за разговори и я изгледа раздразнено, но тя го сграбчи за ръката и продължи да го залива с приказки, от които не схващаше и дума.

Позна я — онази старица от самолета, която имаше проблеми с пикочния мехур и десет пъти се влачи до едното място. Може би сега иска да я упътя към дамските тоалетни на терминала, помисли си той. Иди просто е някаква побъркана самотница, която си търси компания. Светът е пълен с такива.

Той се опита да измъкне ръката си и с учудване забеляза с каква сила го стиска тя. В този момент далеч напред Алекс и Елена минаха през електронната плъзгаща се врата и Бърни усети внезапна тревога. В зависимост от дължината на опашката за таксита може би след секунди те щяха да се качат на някоя кола и да потънат в огромния лабиринт от улици.

Разбира се, той знаеше наизуст програмата им и името на хотела, където винаги можеше да ги догони. Само че Бърни беше патологично честен и с чувство за дълг, за да си позволи такъв пропуск, който после трябваше надлежно да отразява в доклада си след изпълнение на задачата. Освен това той вече бе похарчил мислено годишната си премия за приятна ваканция по гръцките острови, където се канеше да си пийва ледено узо и да зяпа скандинавските туристки с техните прашки без горнища, а сега всичко това бе на път да му се изплъзне от ръцете.

Бърни трескаво си припомни всички извинителни думи на езиците, които криво-ляво поназнайваше, и рече:

— Извинете… entschuldigen… excusez-moi… por favor.

Зад гърба му започна да се събира тълпа от изнервени пътници, които току-що бяха минали паспортния контрол и се боричкаха за място на опашката за таксита. Той чуваше гласовете им, но вниманието му бе насочено към старицата, която го стискаше все по-здраво за ръката и кудкудякаше все по-възбудено. Алекс и Елена бяха минали през стъклената врата и всеки момент щеше да ги изгуби от поглед. Така и не забеляза възрастния мъж, който се приближаваше към него отзад.

Старицата дърдореше с писклив глас нещо неразбираемо и продължаваше да стиска като в клещи ръката му. Инструкциите му за действие в такива ситуации бяха ясни и недвусмислени: на всяка цена да се избягват конфузни сцени, които привличат внимание. Той се пресегна със свободната си ръка и внимателно се опита да измъкне китката си от желязната хватка на старата вещица, докато в това време възрастният мъж крачеше към тях, размахвайки заканително ръце. В дясната, закрит изцяло от дългия ръкав на палтото, старецът стискаше наточен като бръснач нож с издължено, тясно острие.

На крачка зад гърба му старецът замахна напред и нагоре. Острието проникна в тялото на Бърни на около педя под лявата плешка, закачи леко едно ребро и се заби право в сърцето му.

Старецът завъртя на една страна дръжката на ножа — изпитана техника, която бе усъвършенствал преди десетилетия и с която много се гордееше. Дългото острие преряза поне едно предсърдие и една камера, причинявайки мигновена смърт. За по-сигурно то бе покрито с бързодействаща отрова, която се разтваряше за секунди в кръвта на жертвата.

Бърни изцъкли очи, устните му се разтвориха. В същия миг старицата ловко го удари с юмрук в слънчевия сплит, изкарвайки въздуха му; той се преви на две, като се давеше и държеше за сърцето като човек, получил внезапен сърдечен пристъп.

Двамата убийци побягнаха в различни посоки; уговорката им бе да се съберат в салона за заминаващи, за да хванат полета за Цюрих след половин час.

Първите убийства станаха през трите последни дни на август 1992 г. Впоследствие наплашените до смърт служители на „Коневич и сие“ щяха да им измислят име: „лятното клане“.

Първата жертва бе Андрей Комаров, ерген и бонвиван, изключително популярен вицепрезидент на банката, отговарящ за отношенията с вложителите. Понеже, откакто се помнеше, страдаше от безсъние, Андрей бе излязъл късно посред нощ от малкия си московски апартамент за кратка разходка около квартала, колкото да подиша хладния въздух и да проветри мозъка си. Бе успял да се отдалечи на по-малко от две преки от дома, когато три куршума, изстреляни от десетина метра право в тила му, проветриха мозъка му в буквалния смисъл на думата.

Пет часа по-късно Татяна Нечаева, разведена майка на две деца и специалист по управление на кризи, завъртя ключа на чисто новия си червен фолксваген кабрио, за да тръгне за работа, с което задейства мощно взривно устройство. А понеже в момента на взрива си бе играла с механизма за прибиране на шикозния сгъваем покрив, главата й бе отхвръкнала на половин пряка от местопроизшествието.

Към десет сутринта общо шестима служители на „Коневич и сие“ лежаха в моргата: един застрелян от разстояние със снайперска карабина, един (Андрей) отблизо с пистолет, един разкъсан от ръчна граната, един (Татяна) убит от взривно устройство, един с грозно прерязано гърло и един — набожен християнин, който не пропускаше ден, без да се причести в местната църква — отровен с нафората на Светото причастие.

Шест жертви. Шест различни убийства. Всичките професионално извършени и довели до желания резултат, всичките без живи свидетели. С изключение на прерязаното гърло и отровната нафора убийците — защото очевидно бяха повече от един — бяха ударили от безопасно разстояние, анонимно и без следи. Освен куршумите и остатъци от взривно вещество криминологичните екипи не откриха никакви веществени доказателства. Парчета от взривното устройство бяха анализирани на място от ветеран сапьор. По неговите думи самоделката била толкова примитивна, че всеки идиот можел да я сглоби.

Няколко часа по-късно в офисите на „Коневич и сие“ се появиха двама специални следователи от милицията с мрачни физиономии, показаха служебните си карти и обявиха целта на посещението си. От охраната припряно ги въведоха в кабинета на Алекс, където се бяха събрали членовете на управителния съвет, видимо шокирани от случващото се. Една от директорките, Надя Лисенко, тъкмо издухваше носа си в бяла хартиена кърпичка; подпухналото й лице издаваше, че от сутринта не е спряла да плаче.

Единият от двамата следователи беше дебел и мустакат, на предпенсионна възраст, другият — кльощав и учудващо младолик; дори когато се усмихваше, лицето му оставаше мрачно. Естествено, момчетата от участъка им викаха Лаурел и Харди; приликата беше такава, че те с гордост носеха това колективно прозвище.

И двамата имаха чин лейтенант от московската милиция, с който се представиха на събралите се, и обявиха, че са дошли да обсъдят малкото, което се знае за тазсутрешното клане.

— Това е работа на мафията — заяви вместо встъпление дебелият, който се водеше и по-старши. — Тя е в дъното на всичко. Не сте единствените, мафията вилнее из цяла Москва. Само от началото на месеца имаме шейсет убийства. Шейсет! — повтори той, като завъртя с театрално отвращение кръвясалите си от пиене очи. — Като почти всички са на бизнесмени, банкери, има и един-двама репортери, които са си навирали носа където не трябва, разследвали са връзки между мафията и корумпирани политици.

Дебелият млъкна и кльощавият продължи нататък:

— При социализма в града ставаха, да кажем, три убийства месечно. Къде ти, ако се съберяха три, това се смяташе за тежък месец. Почти всеки път извършителите бяха измамени или озлобени съпрузи, които си отмъщаваха за семейни изневери, побоища, пиянски свади и прочие.

— А сега зад всички тези убийства стои мафията, така ли? — попита Алекс, който нямаше търпение да слуша лекции по криминална история. За него имаше значение единствено случилото се с неговите хора тази сутрин. А също и онова, което би могло да се случи утре. Дали убийствата бяха приключили, или убийците просто загряваха? Дали шестте жертви щяха да си останат толкова, или бройката щеше да се увеличи? Дали нямаше да се наложи да раздава на служителите си бронежилетки и да им строи бункери вместо офиси?

Двамата милиционери кимнаха мрачно и кльощавият каза:

— При социализма си имахме работа с наркотици, проституция, черна борса, ей такива неща. Капитализмът обаче създаде нови, огромни възможности за престъпна дейност. Понастоящем големите пари са във фирми като вашата. Тук вече…

— Какво искат от мен? — прекъсна го Алекс.

— Трудно е да се каже — отвърна намръщено дебелият. — Обикновено става дума за рекет. „Плати ни няколко милиона или ни дай дял от текущата печалба, и ще те оставим на мира, иначе ще избием хората ти.“ Боя се обаче, че това е оптимистичният сценарий.

Алекс помисли малко, после с неохота запита:

— А кой е песимистичният?

Беше ред на кльощавия да говори:

— Може би в конкретния случай някой, да кажем, конкурентна фирма, им плаща, за да ви унищожат. Или да ви подкопаят финансово, за да може конкуренцията да ви погълне. Така или иначе, те ще продължат да избиват хората ви, докато ви съсипят или докато приемете условията им. Тези хора са извънредно амбициозни, изобретателни и безскрупулни. — Той погледна за потвърждение към дебелия, който кимна одобрително. — Ето например — продължи кльощавият — само преди два месеца удариха една банка. Докато ония се усетят какво става, дванайсет от висшите им мениджъри бяха убити.

— Мафията, значи — каза замислено Алекс, който се отвращаваше дори само при произнасянето на тази грозна дума. — Те не са ли организирани в нещо като семейства или банди? Допускам, че мафията не е някаква хомогенна тълпа, нали?

— Точно така, прав сте — потвърди кльощавият, който явно се чувстваше в свои води. — Само допреди две години можехме да кажем със сигурност коя групировка стои зад всичко това, кой е главатар на групировката, какви са съставът и организационната структура на отделните банди, до последния редови поръчков убиец. Ала в днешно време групировките станаха толкова много…

Той замълча и огледа внимателно посърналите им лица.

— Дори ония, които познаваме от отдавна, се умножават, сливат и разделят толкова бързо, че им загубихме сметката. Те са по-силни от нас, по-многочислени, по-добре въоръжени и, честно казано, по-умни.

— Можете ли да ни защитите от тях? — попита притеснено един от директорите на фирмата, явно от името на всички.

Уместен въпрос. Двамата милиционери се спогледаха многозначително. Когато отново се обърнаха към Алекс и хората му, на лицата им бе изписана уплаха. Дебелият се покашля нервно, преди да отговори:

— Във всеки случай можем да опитаме. Като начало да зачислим повече хора за разследване на случая, да разпитаме местните информатори, да поставим униформена охрана пред офисите ви и други такива неща. Ние обаче не сме в охранителния бизнес, пък и, честно казано, вие имате прекалено много служители, за да можем да ги пазим всичките. — Той завъртя очи нагоре и въздъхна дълбоко. — Шестима убити.

Преди присъстващите да бяха навлезли обратно в темата, кльощавият погледна Алекс и попита:

— А получавали ли сте някакви заплахи? Убийците опитаха ли се да влязат във връзка с вас?

— Не, нито дума.

Явно това бе пореден лош знак, защото и двамата милиционери се намръщиха едновременно. Сякаш по заучен сценарий дебелият поклати глава, изсумтя мрачно и каза:

— Това не е добре. Обикновено предупреждават. Искаме от теб това или ще ти се случи еди-какво си.

— Понякога прибягват до китайското мъчение с капката — подхвърли кльощавият, колкото да покаже познанията си по темата. — Друг път удрят грубо, с ковашкия чук, и ако трябва да бъда откровен, в нашия случай всички признаци сочат в тази посока. Тези хора са професионалисти. Те избират кога и как да направят първия ход.

Ако целта им бе да сплашат Алекс и служителите му, можеше да се каже, че дотук успяваха. Няколко от присъстващите блъснаха нервно столовете си назад; един-двама мениджъри изохкаха на глас.

След кратка пауза, през която в стаята се възцари пълна тишина, дебелият каза:

— Ето какви закономерности откриваме до момента. Първо, тези хора познават служителите ви по име и физиономия, знаят къде живеят, знаят личните им навици и особености. Няма нужда да ви обяснявам какво значи това. Фирмата ви от доста време е под наблюдение, много е вероятно да са получили и помощ отвътре. Кой знае колко от хората ви получават заплатите си от две места или пък колко и кои ще бъдат следващите жертви? Второ, в самото разнообразие от използвани методи за убийство също се крие послание: те могат да се доберат до всеки един от вас както и когато си искат, където и да се намирате, каквото и да правите в момента.

Двамата следователи продължаваха да подхвърлят теории и хипотези, сякаш не забелязваха ужаса, обхванал присъстващите. Алекс и подчинените му си разменяха смразяващи погледи, докато накрая Алекс вдигна безпомощно рамене, извърна стола си и се втренчи в бялата стена. Омразата в стаята нямаше нужда да се изказва с думи — тя бе толкова концентрирана, че можеше да се реже с нож. Алекс си имаше своята лична охрана: шестима яки бодигардове, частна резиденция с най-добрата охранителна система, която можеше да се купи с пари, брониран мерцедес, а и самият му начин на живот не го принуждаваше да ходи по улицата и да се смесва с тълпите.

Докато четиримата членове на управителния съвет, седнали около масата, както и всички останали мениджъри и служители на „Коневич и сие“ бяха лесни мишени. Беззащитни жертви, готови за заколение.

Пък и тия ченгета бяха напълно прави. По-малко от година след разпадането на Съветския съюз, Москва тънеше в хаос. Бруталните убийства бяха станали ежедневие, военнослужещи продаваха личното си оръжие и патрони по ъглите срещу жалки грошове, безработицата бе стигнала невиждани размери. Вследствие на нескопосаната приватизация цените растяха главоломно, а услугите в публичния сектор, които и при социализма не бяха на кой знае какво равнище, се влошиха още повече, докато съвсем изчезнаха. Настана дълга, свирепа зима на недоимък и страдания. Стотици хиляди московчани не можеха да си позволят нафта и мазут за отопление на домовете си, да си купят прилична храна и дрехи и ставаха по неволя престъпници, за да свързват двата края.

Междувременно вестниците бяха пълни с репортажи за разгулния и покварен живот на руските новобогаташи, които нехаеха за стотиците умиращи ежедневно от глад и студ в арктическата зима. Никой нямаше да изпита и капчица жал за „Коневич и сие“. Колкото и членове на управителния съвет, колкото и мениджъри на фирмата да бъдеха застреляни, взривени, накълцани на парчета или изгорени живи, никой нямаше да пролее и една сълза за тях. А и самата медийна врява относно лъскавите лимузини и обзаведените по последна дума дворци на олигархията се възприемаше от подземния свят като един вид покана: „Насам, момчета! Взимайте кой каквото свари!“

Когато двамата милиционери най-после изчерпаха темата с различните версии за случилото се, Алекс ги запита с обвинителен тон:

— И така, не сте в състояние да ни защитите?

— Честно казано, не — отвърна дебелият, като поклати тъжно глава; гънките на гушата му се затресоха. — Напоследък едва ни стигат силите да пренасяме труповете до моргата.

— И какво предлагате тогава? — попита Алекс, като избягваше погледите на своите подчинени, които имаха вид, сякаш всеки миг щяха да драснат нанякъде, за да си спасят кожата.

— Същото, както на всеки, който ни запита. Частна охрана, господин Коневич. Вашата фирма е богата. Може да си позволите да наемете най-добрите.

Кльощавият имаше вид, сякаш го напъваше отвътре да каже още нещо, и Алекс го погледна изпитателно.

— Ако имате нещо да добавите, бихме желали да го чуем.

— Е, добре. Това го казвам извън протокола. Нека си остане между нас, между тези четири стени. Имаме си работа с мафията. Ако все още не сте разбрали, те са силни, упорити и напълно безскрупулни. На този свят има едно-единствено нещо, от което ги е страх.

— Слушам ви.

— КГБ. Бившите служители на КГБ. Та те от петдесет години воюват с мафията! Спомняте ли си онази приказка: „Бандит бандита надвива“? Понастоящем множество превъзходно обучени оперативни работници са на улицата, безработни, отчаяно си търсят работа и са готови да не жалят сили. Това са талантливи хора, всички до един. Имат нужните умения, опит и нагласи. Честно да ви кажа, те са по-страшни и от мафията.

Няколко безкрайни мига Алекс размишлява трескаво върху предложението на милиционера. Самият той пазеше само най-лоши спомени за КГБ и се чувстваше горд, че е спомогнал с нещо за разтурянето на тази зловеща организация. Та нима КГБ не го бяха изритали от университета, нима без малко не бяха съсипали живота му?! Къде ти, тези хора бяха докарали до пропастта и страната, в която живееше! При комунизма така наречената мафия беше само досаден дразнител, шепа гангстери, занимаващи се с някакви си техни сенчести дела, които нямаха никакво отражение върху живота на хората. Същинската мафия — това бе КГБ. Тези хора бяха най-големите рекетьори на света, те бяха прераснали в добре познатата му всепроникваща маса от безлични гангстери, които злоупотребяваха безогледно с дадената им власт и живееха като князе, докато народът вегетираше в страх и безнадеждна мизерия.

Не, реши накрая той. Не сега, не утре, никога. Колкото и лошо да станеше, той никога нямаше да вземе на работа във фирмата си бивш служител на КГБ.

Дебелият милиционер разчете безпогрешно израза на отвращение, изписан на лицето му, извади от джоба си визитка и безшумно я плъзна по бюрото.

— В случай, че все пак размислите, Сергей Голицин е този, който ще ви свърши работа. Беше номер две в КГБ, генерал-полковник от резерва. Каквото и да ви потрябва, повярвайте ми, той ще го уреди.

На следващата сутрин, след като труповете на още четирима висши служители на „Коневич и сие“ бяха изстъргани от цимента и откарани в моргата, Алекс позвъни на Сергей Голицин.

Вратата се отвори рязко и стаята се изпълни с гневни гласове: една-две жени и неколцина мъже говореха един през друг на уличен руски. Алекс нямаше представа къде се намира, пътуването в колата бе продължило близо половин час с голяма скорост и множество остри, резки завои. Сигурно шофьорът се бе стремил не толкова да се изплъзне от някакви въображаеми преследвачи, колкото да обърка и дезориентира напълно жертвите. Когато пристигнаха, двамата с Елена бяха издърпани грубо от задната седалка на колата и вкарани с блъскане в някаква сграда, където толкова силно миришеше на машинно масло и керосин, че им прилоша. Подът под краката им беше бетонен. Стъпките им отекваха силно, вероятно се намираха в голямо, полупразно помещение.

Някакъв изоставен склад, помисли си Алекс. Или обществен гараж, който не се ползва.

От този момент нататък двамата с Елена бяха разделени и отведени в различни посоки. Алекс бе наблъскан в друга, по-малка стая и поставен върху нещо, което му приличаше на операционна маса или болнично легло на колела. Похитителите му веднага се заловиха за работа. Чифт яки ръце развързаха обувките му, свалиха ги и той ги чу как тупнаха тежко на пода. Ризата и панталонът му бяха ловко разрязани със скалпел и след броени секунди той остана по бельо.

После друг чифт силни ръце го привързаха с кожени каиши към леглото. Понеже беше с вързани очи, той нямаше представа какво правят в това време с Елена, нито къде са я отвели. Единственото нещо, което знаеше със сигурност, беше, че отвличането им в един от малкото случаи, когато двамата пътуваха заедно в чужбина, едва ли е случайно. И тъкмо това го ужасяваше повече от всичко друго.

Алекс стисна очи и се насили да мисли. Които и да бяха тези хора, те по някакъв начин бяха успели да се доберат до него въпреки охраната, преодолявайки всички взети мерки за личната му безопасност. Освен това простият като замисъл, но блестящо изпълнен до най-малката подробност сценарий показваше, че похитите-лите са разполагали с предварителна информация за планираното пътуване и го бяха причакали в Будапеща. Знаеха маршрута и разписанието му. Очевидно бяха професионалисти — това поне беше извън съмнение, каквото и да означаваше то за него.

Ала професионалисти в какво? В отвличания с цел откуп или — което му се струваше по-вероятно — професионални убийци, наети да го ликвидират? Това беше въпросът на въпросите.

Те очевидно знаеха какви мисли се въртят в главата му и го оставиха сам близо час да се пържи в собствения си сос, привързан към леглото.

После чу приближаващи се стъпки на двама души — единият ходеше леко, почти без да вдига шум, а другият пристъпваше тежко и тромаво и подметките му хлопаха по бетонния под. Усети как някой се надвеси над него и го загледа безмълвно, почти без да диша. Самият Алекс дишаше мъчително, въздухът излизаше със свистене от гърлото му, сърцето му биеше като чук, с всяка изминала секунда кошмарите във въображението му се засилваха. Докато разумът му казваше, че те нарочно го държат в неизвестност, за да се побърка от страх, и че той е длъжен да се съпротивлява с цялата си воля на тази елементарна тактика, сърцето му отказваше да приеме тези аргументи; ужасът, който го бе обзел, беше пълен и парализиращ.

Без всякакво предупреждение нечий тежък юмрук се стовари върху стомаха му и кислородът излезе от дробовете му с болезнен хрип. Той отвори уста и пое жадно въздух, понечи да каже нещо като „Какво, по дя…?“, но в този момент още един юмрук, по-силен от първия, се заби в слабините му. Каишите го държаха здраво, не можеше дори да се превие на две от разкъсващата тялото му болка. Докато пищеше от ужас, побоят продължи — методично, без прекъсване и отслабване. Известно време единствените звуци, които се чуваха в помещението, бяха ударите на юмруци в плът и кост, както и отчаяният вой, който те изтръгваха от гърлото на жертвата.

След известно време Владимир излезе от стаята и свали от ръцете си кожените ръкавици, вече просмукани с кръвта на Алекс. Вдигна телефона. Отсреща се чу гласът на Голицин, който сякаш беше в съседната стая и току-що бе получил мощен оргазъм. Той каза:

— Беше великолепно. Благодаря ти.

— Чухте ли всичко?

— Всеки удар, всяко стенание. Какъв празник за душата! Как изглеждаше?

— Отначало беше в шок. Не можеше да си обясни защо го бия. После се примири, сега е като че ли леко зашеметен. Нали го чухте…

— Чух го, разбира се. Има ли счупени кости? — попита с надежда той.

— Едно-две ребра, предполагам. Вероятно и кракът му, след като го цапардосах със стола. Освен това изкълчих лявото му рамо. Надявам се, чухте как изпука. Мисля, че беше достатъчно силно.

— Аха! Тъкмо се чудех какво ли е било. — Голицин се засмя. — Надявам се все пак, че не си му строшил дясната ръка. Тя ни трябва, нали знаеш?

— Не, разбира се — увери го Владимир, после замълча. Голицин беше шефът и той очакваше следващата му заповед. Ако наредеше да се върне при оня и да го пребие до смърт, нямаше нищо против, но първо имаше нужда да си почине малко, да си поеме дъх и да поразкърши мускули.

След малко Голицин попита:

— Още ли е в съзнание?

— По-скоро не, отколкото да. На няколко пъти се наложи да го съживяваме. След двайсетина минути синините му ще се подуят и нервните му окончания ще възвърнат чувствителността си.

— Добре. Дай му двайсет минути да се съвземе, после го жигосай. — Поредна пауза, този път по-дълга, след което Голицин добави натъртено: — Работи бавно. Гледай да го проточиш колкото се може повече.

Няма да ме убият, повтаряше си Алекс в моментите на болезнено просветление. Сред шумовете от побоя бе дочул женски глас — плътен и укорителен, който на няколко пъти бе отправил строги предупреждения към бияча. По-леко удряй, казваше гласът. Внимавай да не повредиш някой важен орган. На два пъти жената бе смъмрила неговия мъчител да престане да го души, за да не се наложеше да изнасят ценния заложник с краката напред.

Трябваше им жив. Нямаше да го убият. Искаха нещо от него и щяха да го оставят да диша, докато не получеха въпросното нещо.

И тогава може би щяха да го довършат.

Вратата отново се отвори с трясък и познатите два чифта стъпки се приближиха. Бяха същите — едните тежки, другите леки. Дали отново щяха да го бият? Забравил разсъжденията си отпреди минути, той се питаше дали този път не са дошли да го довършат.

Качулката бе свалена от главата му. Алекс премигна няколко пъти.

— Какво искате? — изграчи с пресъхнало гърло той.

Нито звук. Двамата мълчаха. Алекс се опита да фокусира зрението си, но то бе замъглено от побоя. Въпреки това беше сигурен, че фигурите, които смътно различи до себе си, бяха мъжът и жената от таксито. Може би същите двама, които го бяха били безмилостно.

— Моля ви, кажете ми какво искате.

Мъжът, когото бе чул да наричат Владимир, се надвеси над него, усмихна се, разтвори с пръсти клепачите му и огледа зениците. После измъкна отнякъде два дебели кожени ремъка и ги опъна през гръдния му кош, един по един, после ги прекара отдолу под леглото и ги закопча, както се закопчава колан. Ремъците се впиха болезнено в изранената му кожа. После мъжът вдигна нещо пред лицето му — някакъв странен уред, който наподобяваше туристическа ютия.

— Виждаш ли това? — попита Владимир.

— Да… Какво е то?

— След малко ще разбереш.

— Къде е Елена? — попита тревожно Алекс.

Владимир се изсмя.

— Моля ви… оставете я на мира. Нищо лошо не ви е направила.

— За разлика от теб — информира го Владимир с гадна усмивчица.

— Та аз дори не ви познавам! — извика Алекс. После се досети, че това едва ли е най-подходящият аргумент в негова защита, и бързо добави: — Ако ви трябват пари, ще се договорим за цената. Само я пуснете. Задръжте мен. Елена ще се погрижи да си получите парите.

— Гордееш ли се с това, което направи? — попита Владимир, като се дръпна крачка назад, плюна върху уреда в ръката си и доволно се усмихна, когато нажеженото желязо изсъска ядовито в отговор.

— Изобщо не разбирам за какво говорите!

Жената се намеси:

— Ние повечето сме бивши служители на КГБ. Разузнавачи и патриоти, които цял живот сме защитавали страната си. Ти се подигра с живота ни.

— Как? — попита Алекс.

— Много добре знаеш как. Даде милиони долари на Елцин, за да съсипе родината ни.

— Откъде знаете това?

— Знаем всичко за теб, Алекс Коневич. От години те наблюдаваме. Гледахме как подкопаваш устоите на нашата държава. Как забогатяваш на гърба на народа. Дошло е време за разплата.

Алекс затвори очи. Нещата се оказаха много по-зле, отколкото предполагаше. Тези хора не само го познаваха, но и знаеха всичко за бизнеса му и за личния му живот. Отвличането само по себе си беше нещо ужасно. Но тук имаше и елемент на отмъщение и с няколкото минути мълчание Владимир и Катя му даваха възможност да си представи колко по-ужасно може да стане положението.

Владимир вдигна предмета в ръката си: желязото беше нажежено до червено и светеше страховито в полумрака. Той го тикна под носа на Алекс.

— Американските каубои жигосват така говедата си. Сега, ако не възразяваш, ще те жигосаме теб.

Без повече приказки Владимир постави върху ушите си антифони, нахлузи чифт плътни гумени ръкавици и с твърда ръка приближи уреда към гръдния кош на Алекс. Колкото и да се мяташе и опитваше отчаяно да се отскубне, той беше напълно безпомощен; кожените ремъци го приковаваха неподвижно към леглото. Първият допир с нажеженото желязо изгори изранената от побоя плът над зърното на дясната му гръд. Владимир бе изострил специално ръбовете на инструмента и сега ловко ги плъзгаше по кожата му.

Алекс изпищя от болка, но Владимир притискаше неумолимо желязото към гръдния му кош, рисувайки с него като с четка: най-напред една широка дъга, после друга, по-тясна, като двете се съединяваха във формата на сърп. После тегли напряко дълга права линия, която в единия край пресече с по-къса. Рисунката му изобразяваше сърп и чук — символа на някога могъщия, но отскоро несъществуващ Съветски съюз. Владимир и преди бе извършвал тази операция — това беше повече от очевидно. Освен това той видимо се наслаждаваше на произведението си, както съвестният занаятчия се гордее с добре свършената работа.

Цялата процедура продължи около трийсет минути. Алекс пищя от болки, докато гърлото му прегракна; пронизителните му писъци дълго отекваха из празния склад.

Отначало Катя се насилваше да гледа, но след около две минути се обърна и си тръгна потресена.

5

Минаваше три и половина, когато Юджин Даниълс пресуши третата си за деня халба баварска бира — гъста, леко мътна течност, която се произвеждаше сезонно без филтриране и добавка на консерванти и не можеше да се намери никъде в Америка. Срещу него жена му Мария отпиваше пестеливо от втората си чаша вино — някакво грузинско Пино ноар, което, както току-що за n-ти път му бе обяснила, се отличавало с превъзходен букет, може би по-скоро деликатен, отколкото натрапчив, но във всеки случай подчертано изискан, с продължителен загадъчен послевкус и всякакви други алабализми, които явно бе научила от разни снобски списания за лайфстайл и гурме удоволствия. Колко излишни приказки заради някакво си смачкано грозде! Симпатичната унгарска келнерка се доближи до масата им, но Юджин се бе загледал нанякъде и Мария незабелязано я отпрати с ръка.

Докато въртеше замислено високото столче на чашата между пръстите си, тя напомни на своя съпруг:

— Деловите срещи е желателно да се провеждат в трезво състояние.

— Ако Алекс държеше да съм трезв, нямаше да закъснява.

— Може пък да има нещо предвид. Залогът е стотици милиони, Юджин. Може би нарочно изчаква, докато се напиеш и престанеш да разсъждаваш. — Доколкото виждам, тактиката му успява, злобно добави тя наум.

— Очевидно не познаваш Алекс.

Вместо да рискува да предизвика поредна семейна свада, Мария повдигна едната си грижливо изскубана вежда и посъветва намръщено съпруга си:

— И все пак моля те да преминеш на кафе.

Юджин не й обърна внимание и с наслада допи бирата си. Погледна часовника си може би за трийсети път през последния половин час и повтори онова, което вече двайсетина пъти бе казал за същото време:

— Не помня някога Алекс да е закъснявал. Той е точен като часовник. Винаги.

— Може часовникът му да е руски. Знам, че не са много надеждни.

За миг той се изкуши да я попита: „Това пък откъде го знаеш, тъпа безмозъчна тикво?“, но преглътна яда си и вместо това отбеляза замислено:

— Нещо не е наред. Просто го усещам.

— Виж, тук си прав. Цялата тази история не е наред. Идваме чак от Ню Йорк, а той от Москва, дето е на час път, и ние сме тук навреме, а него го няма. Това е ужасно невъзпитано и непрофесионално. Предлагам да си тръгваме.

Юджин изгледа мрачно жена си, като едва се сдържаше да не натика салфетката в гърлото й. Беше му четвърта поред и вече със сигурност можеше да се каже, най-голямата грешка в живота му. Той още беше с третата и нещата между тях криво-ляво вървяха, когато въпросната Мария — два пъти по-млада от него пищна брюнетка с вкус към черни кожени миниполи — му стана секретарка. На няколко пъти той по навик я подгони около бюрото, като тя бягаше все по-бавно и твърде скоро се остави да бъде хваната.

Когато нещата се разчуха, и то съвсем не без помощта на Мария, както се разбра впоследствие, съпруга номер три си вдигна багажа заедно с петдесет милиона долара от парите му, плюс онази огромна къща в най-богаташката вилна зона на Лонг Айланд, където да лекува наранената си гордост. Съвсем неотдавна Юджин бе дочул, че си била купила лъскав червен ролс-ройс и си наела млад камериер, който да внася емоционален колорит в самотните й нощи.

Юджин не можеше да преглътне къщата и парите, но най-много го беше яд, че в лицето на Мария бе загубил най-способната си секретарка. Тя беше нахална, тросната и безмилостна към клиентите му и към него самия, ръководеше с желязна ръка делата му и оправяше кашите, в които се забъркваше от време на време — все качества, които я правеха идеална като секретарка и истинско проклятие като съпруга.

А откакто го бе принудила да подпишат брачен договор, всякакви преструвки за съпружеска обич и привързаност бяха изчезнали като дим. Дори сексът помежду им беше спорадичен и вял.

Той отвори със замах капачето на мобилния си телефон и натисна запаметения номер на офисите на Алекс в Москва. Попадна на Соня — милата и ефикасна възрастна секретарка на Алекс, която отговори на второто позвъняване. Юджин и Алекс имаха няколко много изгодни сделки в миналото, като той бе осигурил подкрепата на могъщи американски инвеститори, а от своя страна Алекс бе вложил парите им в истински златни мини. Макар че двамата със Соня никога не се бяха виждали на живо, тя имаше феноменална памет за гласове и го позна от първата дума.

Юджин й обясни набързо проблема: Алекс му бе определил среща в ресторанта на хотел „Аквинкум“ преди два часа.

— Знам това — отвърна Соня, която от смущение стана необичайно приказлива. — Алекс никога не закъснява — заобяснява не без гордост тя, — а пък аз лично му запазих билетите и хотелската стая. — Тя добави, че междувременно Алекс не й е звънял, за да я уведоми за закъснения или проблеми с пътуването. И понеже не се сещаше какво друго да каже, прехвърли разговора на началника на охраната му, някой си Сергей Голицин, пенсиониран генерал от КГБ.

— С какво мога да ви помогна? — запита Голицин на английски с ужасен акцент.

Юджин тресна празната си чаша на масата и мина направо на въпроса:

— Чували ли сте се с Алекс?

— Не.

— Закъснява за среща, вече с повече от два часа.

— Два часа? — попита Голицин без видим интерес.

— Да, нали това ви разправям!

— Е, и какво?

— Как какво?! Алекс по принцип никога не закъснява.

— Може би този път е решил да направи изключение.

— И така да е. Но вие не трябваше ли да знаете, ако полетът му е бил пренасочен или е изпуснал самолета, или е претърпял злополука? Да кажем, че като Алиса е паднал в дупката на заека?

— Не вярвам да е паднал.

— Но все пак, ако е паднал, вие не сте ли длъжен да знаете?

— Не, не съм. При пътуванията си зад граница господин Коневич по свое изрично настояване наема външна охрана. Лично аз неведнъж съм го съветвал да прекрати тази опасна практика, но в чужбина неговата лична безопасност и подробностите по маршрута му… как да го кажа… не са под мой контрол.

Юджин бе изумен от безразличния отегчен тон на мъжа отсреща, който сякаш пет пари не даваше за съдбата на работодателя си. Ако бях на мястото на Алекс, помисли си той, с такъв шеф на охраната щях да ходя с бронежилетка. Опита се да преглътне потреса си и каза:

— Вижте, с Алекс и Елена имахме уговорка за късен обяд, за да обсъдим една важна сделка. Тази сделка трябва да бъде сключена до довечера. Иначе губим милиони долари.

— Това, доколкото мога да преценя, си е ваш проблем.

— Според длъжностната ви характеристика личната безопасност на Алекс е ваш проблем.

— Да, ама не — изсмя се злобно Голицин. — Проблемът си е негов.

— Имате ли поне възможност да се свържете с въпросната външна фирма, която охранява Алекс при пътуванията му? Или по-добре ми дайте номера, аз ще им позвъня.

— Това е вътрешна информация от поверително естество, която не може да се разкрива.

— Е, добре. В такъв случай едва ли ще имате нещо против да се обадя на местната полиция и да я уведомя за изчезването му.

Изведнъж генералът смени тона — от надменно-незаинтересован към любезно-помирителен.

— Не, не! Вижте, няма нужда от това. Оставете на мен да се погрижа.

— Не смятам, че мога да ви имам доверие.

— Ще се справя. Дайте ми номера си. Ще ви се обадя, когато разбера нещо.

— Дори да не разберете, пак ми се обадете. Вложил съм двайсет милиона, мои собствени пари, а четиримата ми съдружници, до един алчни и безмилостни копелета, са вложили по седемдесет. — Той погледна часовника си. — Ако сделката не стане, най-късно в пет трябва да отменя банковия превод.

— Да… разбира се.

Юджин му даде телефонния си номер и линията прекъсна.

След жигосването му дадоха около час почивка. Бяха докарали в помещението голям промишлен вентилатор и го бяха включили на максимална мощност, за да разсее вонята на печено месо. Желязото във вещите ръце на Владимир бе оставило такива дълбоки следи в плътта му, че и най-добрият пластичен хирург в света едва ли можеше да ги заличи или маскира. Алекс щеше да прекара остатъка от живота си жигосан с един символ, за чието премахване бе отдал всичките си сили.

Точно в четири и пет Владимир и Катя влязоха отново в стаята, мъкнейки след себе си някакъв тревожно примигващ доктор и един нисък, шишкав адвокат с мазна коса, новоизпечен експерт по бързо променящото се стопанско законодателство на Русия. Докато двамата биячи изчакваха с изражения на дълбоко безразличие отстрани, докторът измери пулса и преслуша дишането на Алекс, след което известно време опипва, почуква и ръчка разни части на тялото му. Накрая вдигна глава и на правилен, литературен руски език докладва на Владимир:

— Пулсът е леко ускорен, несъмнено в резултат на претърпяната травма, а и от страх. Има поне две-три пукнати ребра, да не говорим за тази ужасна контузия на крака. Без рентгенова снимка обаче не съм в състояние да кажа дали е счупен.

В стаята нямаше отопление, а с падането на нощта студът стана непоносим. Гол, само по долни гащи, Алекс тракаше със зъби. Ръцете и краката му щяха да треперят, ако не бяха стегнатите ремъци. Докторът хвърли още един поглед върху потрошеното кървящо тяло, проснато върху леглото, после с гримаса на ужас, която не произведе никакво впечатление на Владимир, повлече крака към изхода.

Владимир и Катя придърпаха една дървена пейка без облегалка и седнаха до леглото. Бяха се договорили предварително да изиграят номера с доброто и лошото ченге. Да се преструва на добра не беше точно в амплоато на Катя, но пък в сравнение с партньора й всеки можеше да мине за ангел. Владимир бавно запали воняща френска цигара, издиша шумно дима и с възможно най-безразличен тон попита Алекс:

— Сигурно се чудиш за какво е всичко това?

Алекс понечи да отговори, но в последния миг реши да си замълчи. Явно бяха решили да минат по същество. След като го бяха смазали от бой, жигосали като добиче и почти убили, сега щяха да благоволят най-после да го информират срещу каква сума са готови да му пощадят живота.

Без повече увъртания заповедническият тон на Владимир му даде отговора на загадката:

— Сега ще подпишеш декларация, с която прехвърляш всичките си пари и фирми на нас.

— Какво?! — Отначало Алекс си помисли, че не е чул правилно. Той бе очаквал да му искат пари. Нещо повече, след така безупречно организираната операция и с оглед на бруталния професионализъм и безскрупулност на похитителите си, той бе очаквал сумата да е огромна, невероятна, абсурдна. Онези щяха да настояват и заплашват, той щеше да ги упъти с кого от фирмата му да разговарят, след което щяха да започнат същинските преговори. Специалистите по отвличания и откупи от онази престижна британска охранителна фирма бездруго щяха да участват в процеса отначало докрай. Щеше да има ожесточени пазарлъци, едната страна щеше да отстъпи малко, другата също, щяха може би да си разменят някоя и друга заплаха, но рано или късно щеше да бъде договорена разумна цена, която своевременно да бъде платена. Но… чак пък да им припише бизнеса си?! Това бе нечувано нахалство.

Тия хора бяха или глупави, или луди. А може би и двете.

— Правилно чу — каза спокойно, но твърдо Владимир. Стана от пейката, наведе се над Алекс и доближи лицето си на педя от неговото. — Съвсем просто е. Ще подпишеш едно писмо, което предварително сме ти подготвили. Нищо особено: ти си уморен, изхабен, останал без сили, не издържаш смазващата тежест на поетите отговорности. После подписваш един кратичък договор с оставено празно място за името на лицето, което ще определим за твой приемник. Там не пипаш нищо, ние ще се погрижим. Само слагаш подпис отдолу.

— Толкова ли било лесно?

— Ами да, това е. Моят приятел адвокатът ще го завери нотариално, след което ти и жена ти сте свободни. — Като чу да го споменават, мазният плъх в ъгъла се размърда и закима енергично, сякаш умираше от нетърпение да бъде от полза и на двете страни.

— Ами ако откажа? — попита Алекс.

— Тогава и ти, и жена ти умирате. Помисли си само. И тъй, и иначе бизнеса си го губиш.

Катя реши, че трябва да се намеси в ролята на доброто ченге.

— Владимир с удоволствие ще ви убие и двамата. Повярвай ми, нищо няма да му донесе по-голяма наслада. Не бъди глупак, не му давай повод!

Известно време Алекс остана загледан в тавана. Значи такава била работата. Тия искали парите му, бизнеса му, имотите му — всичко. Алчните мръсници държаха да им припише всичко, което бе създал с труда си за шест години. Той си пое дълбоко дъх, събра всичката твърдост, на която бе способен, и каза:

— Пари мога да ви дам колкото искате, за да си отживеете. Но фирмите ми няма да получите.

Владимир бе очаквал подобен отговор и беше подготвен. Той се усмихна, после се извърна и каза на Катя:

— Доведи съпругата.

Катя излезе забързано от стаята. Владимир седна на пейката и разсеяно заиздухва кръгчета дим, докато Алекс обмисляше трескаво възможностите си. Сега поне знаеше какво искат. Но какво ли щяха да сторят на Елена? Или вече й го бяха сторили? Той бе прекарал известно време в безсъзнание; изведнъж въображението му започна да рисува страховити картини за онова, което може би й се бе случило през това време. Мъжът на пейката беше чудовище, безсъвестен изверг. Може би я бе жигосал и нея? Или я бе изтезавал? Изнасилил?

В последните години Москва гъмжеше от такива като Владимир — отвратителни човешки отрепки, чиято нравствена поквара и кръвожадна жестокост нямаха граници. При стария режим подобни индивиди се използваха от държавната репресивна машина за сплашване на непокорните и държане на обществото в подчинение; в днешно време те се бяха превърнали в неразделен атрибут на руската пазарна икономика, подобно на картофите и водката. Такъв като Владимир не би се поколебал и за миг да осакати, изнасили или убие съпругата на някой богат човек — нещо повече, това би му доставило удоволствие. Алекс си го представи живо, с всичките ужасяващи подробности.

Най-после вратата се отвори и влезе Катя, която влачеше Елена като куче, вързана с конопено въже за китките. Изглеждаше парализирана от ужас, но поне нямаше видими белези по лицето и тялото си. Когато видя Алекс на леглото, изпадна в нервен срив.

— Мръсни копелета! — изкрещя тя на Катя и Владимир, като се задърпа отчаяно от въжето, опитвайки да се отскубне и да се приближи до пребития си съпруг.

Катя сграбчи голям кичур от косата й и я дръпна назад, с което едва не я събори по гръб. Толкова за доброто ченге.

Владимир пристъпи към Елена. Натъпка мръсен парцал в устата й и го закрепи с тиксо отзад на тила.

— Оставете я на мира! — извика Алекс, внезапно премалял.

— След като те убия — информира го с безразличен тон Владимир, — ще я пусна на момчетата отвън да се позабавляват. Тя е много привлекателна млада дама, сигурен съм, че ще им достави удоволствие.

Точно в четири и десет Юджин, вече преполовил седмата за деня бира, отговори на позвъняването на мобилния си телефон. Беше Голицин, който с успокоителен тон му каза:

— Имам добра новина. Открих Алекс.

— А, така ли?

— Да, и е добре.

— Радвам се да го чуя. А къде е?

— Очевидно му е възникнала много важна среща. Помоли ме да ви предам, че се налага да преместите вашата на друга дата.

— На друга дата?!

— Да, така каза. Предлага утре следобед. Какво ще кажете?

— Изключено и той го знае! Сигурен ли сте, че сте разговаряли с Алекс?

— Той е моят работодател. Смятам, че поне гласа му познавам.

Няколко мига Юджин съсредоточено разглеждаше пръстите на ръката си. Това беше някакъв абсурд, в цялата ситуация нямаше никаква логика. Ако сделката не се сключеше до 5 часа, финансирането щеше да пресъхне. В 5:01 ч. вече нямаше да има сделка. В Ню Йорк група адвокати и счетоводители седяха скупчени около дългата заседателна маса на последния етаж на една огромна стъклена кула, пиеха изстинало кафе, дъвчеха изсъхнали ронливи сладкиши, разправяха си изтъркани вицове, нервно барабаняха с пръсти по плота… и с всяка изминала минута ставаха все по-навъсени и нетърпеливи.

Три месеца кървав труд. Три безкрайни месеца, през които Юджин успокояваше, ухажваше, уговаряше и уверяваше боязливите си инвеститори, че е безопасно да си вложат парите в мошеническите манипулирани пазари на Русия, стига Алекс Коневич да им каже къде. Вярно, това беше Дивият изток — страна на беззаконие и всевъзможни дебнещи опасности, ала малцината, които съберяха куража и нахалството да се включат тъкмо сега в играта, ги очакваха несметни богатства. Три безкрайни месеца в изготвяне на сложни бизнес планове, детайлизирани оферти, комплексни оценки на риска, три месеца на дълги, отегчителни съвещания, на всичките влудяващи формалности, които повелява добрата инвестиционна практика, за да може да се подготви сделка като тази.

Три непоносими месеца, през които той се бе подмазвал, бе лизал подметките на неколцина от хората с най-голямо его в Ню Йорк.

И сега всичко щеше да отиде на вятъра. При тази мисъл на Юджин му прилошаваше. Не, това беше невъзможно, сигурно сънуваше. Триста милиона електронни долара очакваха някой да натисне копчето, за да се стекат като пълноводна река в трезорите на Алекс. Инвеститорите бяха неспокойни и недоверчиви, готови във всеки момент да се оттеглят от сделката. Ако само нещо се обърка, бяха прошепнали заедно и поединично те в ухото на Юджин, ако едно-единствено нещичко в цялата тази работа не е както трябва, щяха да си приберат парите и никога повече нямаше да му вдигнат телефона.

— Не вярвам, че Алекс ви е наредил да отмените срещата — изстреля ядосано той в слушалката. — Вие просто лъжете. Не знам защо го правите, но Алекс прекрасно разбира, че ако тази сделка не стане до пет следобед, няма да стане изобщо.

Настана дълга и мъчителна пауза; внезапно Голицин разбра, че е направил гаф. Този нагъл американец отсреща се оказа костелив орех. Ако на своя глава вдигнеше под тревога будапещенската полиция за мистериозното изчезване на Алекс Коневич, цялата им операция щеше да отиде по дяволите. Освен това се прибавяше и проблемът с убития бодигард на летището. По инцидента вече се водеше разследване, Голицин знаеше това от свои източници сред местните органи. Засега унгарците нямаха никаква представа кой е и защо е убит. Пък и един труп едва ли щеше да се разприказва или да проявява нетърпение.

Ако обаче узнаеха, че Коневич е изчезнал от летище „Ферихед“ приблизително в часа на убийството, щяха да направят връзката.

Алекс беше богат и влиятелен човек, истинска знаменитост в родината си и най-важното — близък приятел на Борис. Унгарците едва ли щяха да се зарадват особено на дипломатическия скандал и медийната шумотевица, която щеше да се вдигне покрай случая. Вероятно щяха да обявят общонационално издирване. Полицията щеше да преобърне района на летището за свидетели, случайно забелязали нещо подозрително. Семейство Коневич бяха атрактивна двойка, забелязваха се отдалеч. Кой можеше да каже какво щяха да открият местните полицаи, ако се понапънеха!

Последните новини от онзи побъркан садист Владимир бяха, че му е нужен още около час, за да приключи сделката. После час-два за прикриване на следите, например за да се отърват от труповете на Алекс и Елена по такъв начин, че никой никога да не може да ги открие. След изчезването на двамата Голицин щеше да пусне из Москва слух, че Коневич е източил собствените си фирми и е избягал с жена си в неизвестна посока. Блестящо замислено наистина, като се имаше предвид, че самият Голицин се готвеше да източи парите му — тези стотици милиони долари, — използвайки мъртвия Алекс за прикритие.

Само дето току-що си бе намерил майстора. Тези американци! Най-алчните, най-наглите мерзавци на света! Онзи тип отсреща очевидно нямаше никакво намерение да остави нещата така. А залогът беше твърде голям, за да може да си позволи грешен ход.

— Само не ме наричайте лъжец! — избухна той с най-заплашителния си глас. — Аз просто ви предавам това, което ми каза Алекс. Ако настоявате, ще му позвъня отново.

Тоя тип се опитва да ме разиграва, помисли си Юджин.

— Не си правете труда. Просто ми дайте номера. Ще му позвъня и ще се опитам да говоря с него.

— Каза, че в никакъв случай не желае да го безпокоят. Беше категоричен. Никакви изключения.

— Е, добре. Защо просто не позвъня в полицията?

— Недейте! Това ще предизвика излишен шум, ще постави Алекс в неудобно положение. Той ще се ядоса извънредно много.

— Тогава му кажете той да се свърже с мен. Ще чакам пет минути, след което ще звънна на местните ченгета.

След този ултиматум Юджин натисна копчето и прекъсна разговора, погледна часовника си и си поръча още една бира от преминаващата наблизо приветливо усмихната келнерка.

Горе в апартамента Мария опаковаше гневно багажа си. Някъде по средата на шестата бира Юджин не бе издържал на неспирните й натяквания и си го бе изкарал на нея. В отговор тя изригна насреща му и след като го навика порядъчно, си тръгна бясна, като го заплаши с развод, в сравнение с който трите предишни щели да му се сторят детска игра.

Владимир тъкмо се канеше да предаде госпожа Коневич в нетърпеливите ръце на момчетата си, когато сателитният телефон на колана му се обади с дразнещия си кикот. Всеки ход, който трябваше да доведе до капитулацията на Коневич, бе обмислен и планиран лично от него. Владимир много се гордееше с плана си. Намерението му бе да остави хората си да се позабавляват с нея около час, да правят каквото си поискат, стига да пищи силно, но да остане жива. Коневич щеше да бъде принуден да страда, слушайки отчаяните й писъци и вопли, да се обвинява за всичко, което й е причинил с упоритостта си, докато накрая щяха да я върнат в стаята и да продължат изтезанията пред очите му.

Владимир мразеше да го прекъсват, докато работи, но този противен телефон на пояса му не спираше да врещи. Той изпсува на глас, вдигна го до ухото си, послуша секунда-две, после излезе от стаята, за да довърши разговора далеч от любопитни уши.

— Не! — каза с укор той на Голицин. — Не сега! Да кажем, че нещата се намират в критична фаза. Прекъсвате ни работата.

— Колко време ти трябва?

— Трудно ми е да преценя. Като му казах, че искаме всичко, той се стресна. Явно си е мислел, че ще го претръскаме за пари. И изведнъж… такъв удар! Да можехте само да видите изражението на лицето му, като разбра за какво била играта…

За миг Голицин изпита искрено съжаление, че е пропуснал такова зрелище.

— За колко време става дума? Няколко минути? Няколко часа?

Владимир се замисли. Въпросът беше деликатен. Алекс Коневич беше смазан от бой, жигосан с нажежено желязо и подложен на убийствен стрес. Въз основа на своя значителен професионален опит Владимир познаваше добре човешката психика и бе в състояние с голяма точност да предвиди кога поредната му жертва ще се огъне. Този Коневич се бе оказал по-устойчив от мнозина, с което само вредеше на себе си. За пет часа Владимир можеше да прекърши всекиго, да накара и най-коравия мъж да го моли за милост и да се въргаля като пребито псе в краката му. Сега обаче за свое съжаление не разполагаше с толкова време.

Какво пък — налагаше се да ускори процедурата, прескачайки някои от по-маловажните етапи. Момчетата от задната стаичка щяха да почакат; красивата женичка на Коневич бе призвана да изиграе главната роля в тази драма. Мисълта за това даваше сили на Владимир, доставяше му удоволствие, ала и тук трябваше да се пипа умно и с мярка. Малко престараване, и Алекс можеше да се ядоса и заинати. Тънка бе границата между непреклонната ярост и примирението и Владимир бе длъжен да дозира внимателно принудата, да притиска и тероризира Коневич по конструктивен начин и в правилната посока нито твърде бавно, нито прекалено бързо. Разбира се, младежът щеше да се гневи и пени, поне отначало. Щеше да крещи обиди, да плюе и заплашва. Но в случая вече не ставаше дума за него, а за страданията и унижението на съпругата му; ето защо рано или късно Коневич щеше да изпадне в дълбоко отчаяние, да бъде обзет от усещане за пълна безпомощност и безизходица и накрая неминуемо щеше да поддаде, подчинявайки се на всички искания на Владимир.

Да, процедурата трябваше да протича бавно и ужасяващо.

Само тогава Алекс щеше да приеме избора, който му се предлагаше: онова, което е останало от жена му, срещу фирмите и цялото му богатство.

— Три часа — отвърна накрая Владимир. — Ако имаме късмет, може и два.

Отсреща изригна потоп от сквернословия. В течение на няколко мига Голицин обсипа Владимир с всички възможни обидни думи, от некадърник до кретен и малоумник. В отговор Владимир просто свали слушалката от ухото си, като го остави да си излее яда. Вече цяла година му се налагаше да търпи ругатните и подигравките на тоя противен старец. Беше му писнало и сега реши да пропусне поредната тирада покрай ушите си. А така го сърбеше езикът да го прати по дяволите! След малко, когато гласът в слушалката поутихна, той отново я вдигна и каза:

— А може би предпочитате да дойдете и да се заемете лично?

— Не ми харесва нахалството ти — излая в отговор Голицин.

— Мен малко хора ме харесват. — Той помълча и добави: — Два часа, може би три.

— Това не ми върши работа.

— Хубаво. А какво ви върши?

Голицин припряно заобяснява проблема; гласът му звучеше в слушалката като картечни откоси. Владимир слушаше внимателно. Накрая Голицин запита:

— Не можеш ли да го накараш да се обади лично на тоя Юджин и да измисли някакво оправдание? Ама че досадник! Гледай да го разкараш.

— Дайте ми номера — каза самонадеяно Владимир, после извади молив и си го записа. — Ако Коневич каже една погрешна дума, жена му умира. И все пак разбирате риска, нали?

— Не, обясни ми какво имаш предвид.

— Ако се наложи да я убия, губим важно средство за въздействие.

— Сигурен съм, че и без нея ще му въздействаш достатъчно.

— В момента съзнанието му е изцяло заето с една-единствена мисъл: собственото му нещастие. Ако му я отнемем, ще трябва да започвам всичко отначало.

— Искаш да кажеш… да го биеш и изтезаваш още веднъж?

— Да, всичко отначало.

— Че какво лошо има в това?

Ремъците бяха разхлабени и свалени, Алекс бе изправен до седнало положение на леглото и Катя опря телефон до ухото му, без да вдига палеца си от копчето за прекъсване на линията. Указанията, които получи, бяха кратки и делови, а последствията от неизпълнението им му бяха разяснени с безпощадна прямота:

— Разкарай го или… — каза само Владимир.

И за да поясни смисъла, вложен в думата „или“, той опря голям касапски нож до гърлото на Елена, готов във всеки миг да пререже сънната й артерия.

Юджин отговори на второто позвъняване. Като се насилваше гласът му да звучи по-скоро извинително, отколкото ужасено, Алекс каза:

— Алекс е на телефона. Съжалявам за закъснението, Юджин. Възникна нещо неочаквано и, повярвай ми, нищо не можеше да се направи.

В тона на Юджин клокочеше сподавен гняв:

— Погледни си часовника, Алекс! Нося куфарче с договори, които очакват твоя подпис. Ако до трийсет минути не го получа, сделката пропада и аз отивам на кино.

— Разбирам те, Юджин.

— А, така ли? И какво правиш по въпроса?

— Нищо не мога да направя — отвърна Алекс. — В момента съм с вързани ръце — добави той, което си беше самата истина.

— В Будапеща ли си?

— Да.

— Е, добре. Тогава аз ще дойда при теб.

— Недей! Дори да беше възможно, не е желателно.

— Направи така, че да е възможно, Алекс. Ако тази сделка се провали, дължа на съдружниците си десет милиона неустойка. Това е единственият начин да се включат в играта. И ти го знаеш.

— Не аз определям правилата, Юджин. Повярвай ми, ако можех, бих ти помогнал.

— Последната ми жена си замина с петдесет милиона, Алекс. Взе ми къщата, взе ми дори кучето. А сега Мария е горе в стаята и пресмята с колко да ме одруса на свой ред. Отчаян съм. В момента не мога да си позволя и един милион да загубя. Това ще ме съсипе.

Настъпи продължителна пауза, през която и двамата обмисляха възможностите си за лавиране. Юджин беше финансов гений, но подобно на повечето негови събратя, талантът му за правене на бизнес се заплащаше с безнадеждна непохватност с жените. Имаше три бивши съпруги, а може би и четвъртата беше вече на път да стане бивша. Трите във всеки случай бяха налице, като всяка от тях смучеше от него пари за издръжка за общо седемте му деца, четири от които учеха в неприлично скъпи частни колежи, а останалите три — в не по-малко разорителни частни училища. Да не говорим пък за Мария, която очевидно си мислеше, че дизайнерските дрехи растат по дърветата. Юджин пръскаше пари по-бързо, отколкото ги изкарваше, по-бързо, отколкото Монетният двор успяваше да ги отпечата. За него тази сделка беше въпрос на живот и смърт.

Алекс погледна към Елена с ножа, опрян на гърлото й; тя отвърна на погледа му с разширени от ужас очи, примряла от страх. Стомахът му се свиваше при мисълта, че самият той й е причинил всичко това; същевременно съзнанието му казваше, че не бива да се разсейва със странични неща, а да се концентрира върху настоящето. След като не се бе явил на уречената среща, Юджин положително бе звънял в офиса му в Москва, вероятно бе заплашвал подчинените му и бе получил разтревожен отговор. Впоследствие — неизвестно как — информация за случилото се бе достигнала от „Коневич и сие“ до Владимир, който сега размахваше нож пред гърлото на Елена. В миг на просветление Алекс видя очевидното: в отвличането му бе замесен вътрешен човек. Предателят беше някой, който работеше за него.

Нищо чудно, че тези хора знаеха номера на полета му, знаеха и това, че Елена пътува с него, знаеха също и как да обезвредят охраната му.

Изведнъж той осъзна, че каквото и да се случеше оттук нататък, те щяха да убият и него, и Елена. Дори да им припишеше цялата си бизнес империя и последния цент от милионите си, да им прехвърлеше собствеността на къщата си, да им подареше колите си, да им дадеше дори дрехите от гърба си, пак нямаше да го пощадят. Ако ли пък им откажеше и ги пратеше по дяволите, те нямаше да получат нищо, но за него резултатът щеше да е същият.

Нямаше никакво значение. Абсолютно никакво. Двамата с Елена бяха мъртви.

Алекс си пое дълбоко дъх.

— Е, добре, слушай сега внимателно — каза изненадващо за самия себе си той. — Нали помниш специалната клауза? Ако и двамата с Елена не сме в ресторанта до половин час, задействай я. Или и двамата, тя и аз, или…

С половин секунда закъснение Катя дръпна телефона и с гневен палец натисна бутона за прекъсване на линията.

— Какво беше това? — изсъска тя с убийствен тон.

Алекс не й обърна внимание; погледът му бе прикован във Владимир и ножа в ръката му.

— Чакай, за Бога! — извика той, после се огледа наоколо и продължи да крещи така, че всички да го чуят: — Ако я убиете, ако пролеете и една капка нейна кръв, няма да получите нищо. Заклевам се, нито копейка!

Владимир замахна с ножа, сякаш за да пререже гърлото на Елена от ухо до ухо, но гневният глас на Катя го спря:

— Недей! Още не. — Очевидно по-умната от двамата, или поне не толкова луда като Владимир, тя изгледа зверски Алекс и попита: — Какво му каза на оня?

— Много просто. Юджин е американски бизнесмен, който води четирима много влиятелни инвеститори. Петимата общо са готови да налеят стотици милиони в тази сделка. Събрали са парите и искат аз да им ги инвестирам, като си задържа процент от печалбата за комисионна. Срещу това съм длъжен да им дам гаранция.

Професията на Владимир и Катя не предполагаше боравене с терминология като „инвестиции“, „гаранции“ и „комисионни“.

— Какви ги плещиш? — попита троснато Владимир.

— Това е обичайна практика в бизнеса. Срещу тяхното доверие и поетия риск аз залагам собствените си фирми. Всичко е ясно разписано в договора, който се намира в куфарчето на Юджин. Цялото ми имущество, всичко, което притежавам, до последния пирон, става тяхно, ако ги измамя.

— Лъже! — изсъска Владимир на Катя.

— А, лъжа, значи? — сопна се Алекс, макар че наистина лъжеше. После се обърна към мазния адвокат, който, скрит в ъгъла, наблюдаваше боязливо сцената, и го запита: — Ти чувал ли си някога за търговска сделка без гаранция?

Човекът се намръщи, почеса се без нужда по брадичката и си придаде замислен вид. Имаше дребно, сбръчкано, вечно навъсено лице, което му придаваше вид на мопс, страдащ от хемороиди. Освен това явно нищичко не разбираше от тази материя. При социализма бе работил като служебен защитник по углавни дела, където единственото, което се искаше от него, бе по никакъв начин да не възпрепятства с думи и действие работата на обвинението и съда, докато клиентът му по възможно най-бързия начин бъдеше експедиран по етапния ред към съответния трудов лагер. В последно време обаче големите пари бяха в търговското право, така че той своевременно бе сменил табелката пред кантората си и се опитваше да намаже нещо в суматохата. В Москва и без това всичко беше прогнило и разкапано от горе до долу, а този дребен мошеник имаше безпогрешен усет кой да бъде подкупен и кой сплашен, за да вървят нещата.

С въпроса си мъжът на леглото току-що бе ударил на кухо. Мълчанието ставаше неловко.

Аз може нищо да не разбирам от договори, но затова пък имам силен инстинкт за самосъхранение, каза си накрая той. Ако сега заявеше: не, този човек ви лъже, а после излезеше, че е казвал истината, спукана му беше работата. Господарите му щяха да загубят стотици милиони долари, за което естествено щяха него да държат отговорен. Току-що в продължение на близо час той бе слушал от удобното си укритие писъците на Алекс и изведнъж усети ледени тръпки по тялото си, като си представи какво ще се случи с него, ако си навлече гнева им.

Ала ако Алекс казваше истината и той го потвърдеше, после нямаше за какво да обвинят него.

Накрая той взе мъдрото решение и с нетърпящ възражение тон каза:

— Не, никога. Както казва и той, при такива договори е обичайна практика да се включва клауза за гаранция.

— Това ли е специалната клауза, която имаше предвид? — попита Катя.

— Да. След четирийсет минути всичко, което притежавам, ще бъде собственост на Юджин и на групата инвеститори от Ню Йорк.

Адвокатът пристъпи към леглото и се наведе над Алекс.

— Но има начин да се избегне задействането на тази клауза, нали така?

— Щях да съм кръгъл идиот, ако не се бях сетил да си оставя вратичка.

— Браво! А сега ми разкажи по-подробно — заповяда адвокатът, който не можеше да се нарадва, че е дошъл и неговият миг.

— Свържете ме с работодателя си. Ще обясня на него.

— Дума да не става! — обади се Владимир, като с крива усмивка потърка ножа по шията на Елена.

— Хубаво, тогава правете, каквото знаете — отвърна Алекс, който с усилие на волята си придаваше безразличен вид въпреки ужаса, сковал душата му. Досега той бе водил десетки търговски преговори, тежки психологически двубои, от които зависеха десетки милиони долари. Неизбежно в такива случаи се стигаше до блъфиране, а Алекс нямаше равен на себе си в изкуството на блъфа. Този път обаче, напомни си той, на карта бяха заложени не пари, а човешки живот, неговият и на Елена. Преглътна тежко, насили се да разтегне уста в крива усмивка и каза на Владимир: — След четирийсет минути всичко отива по дяволите. Това са нюйоркчаните. Алчни копелета. Ако сложат ръка на имуществото ми, може да ме биете и изтезавате колкото си щете, но нищичко не можете да измъкнете от тях.

— Защо пък да не отидем право в хотела и не го гръмнем тоя Юджин? — предложи Владимир, който очевидно не знаеше по-ефикасен начин за решаване на проблеми.

— Това би било глупост. С нищо няма да си помогнете — каза Алекс. — Всеки от съдружниците в Ню Йорк притежава копие от договора. Нещо повече, те само ще се зарадват. Един убит означава един дял по-малко.

Владимир кимна. Имаше логика.

— Освен това — продължи Алекс, сякаш току-що се бе сетил за някакъв маловажен детайл, който все пак искаше да сподели с тях ей така, от любезност, — след като подпиша договора с Юджин, още триста милиона долара ще бъдат преведени в инвестиционната ми банка.

— Какво? — попита Катя, внезапно заинтригувана.

— Чу какво казах. Когато подпиша договора, Юджин и неговите инвеститори ще преведат незабавно събраните помежду им пари в моята инвестиционна банка. Това са триста милиона. Сериозна сума.

Владимир облиза устни и погледна Катя. И двамата с мъка успяваха да запазят хладнокръвие и да си дават вид, че все още владеят положението. Истината беше, че се бяха озовали в ситуация, която далеч надхвърляше възможностите им. Ако се обадеха на Голицин за указания, той щеше да получи апоплектичен припадък. Но ако пък не му се обадеха и поради това всички фирми и цялото имущество на Коневич се изплъзнеха от ръцете им, да не говорим за онези триста милиона в брой, които се бяха появили изневиделица, тогава… И двамата не смееха да си помислят какво ще им се случи. Знаеха само едно — щеше да бъде бавно и много, много болезнено.

Между тях сякаш премина сигнал без думи, Владимир свали ножа от шията на Елена, излезе от стаята, отвори капачето на недодялания си сателитен телефон и набра номера на Голицин.

— Защо ми звъниш? — попита Голицин с надежда в гласа. — Свършихте ли работа? Прехвърлено ли е имуществото му?

— Не. Появи се нова спънка — отвърна Владимир и накратко му описа проблема.

Когато свърши, Голицин попита:

— А дали казва истината?

— Откъде да знам? Адвокатът разправя, че му звучало логично. Капиталистите си нямат доверие помежду си. Това го знаем отдавна.

Владимир млъкна, за да даде възможност на стареца да смели информацията. Бе постъпил мъдро, каза си той, прехвърляйки проблема по-нагоре. В края на краищата те имаха само един шанс да станат приказно богати, извършвайки най-голямата измама в историята на Русия. Голицин бе планирал цялата операция в най-дребни подробности, готвил се бе за всякакви непредвидени усложнения, бе проиграл неведнъж в съзнанието си всеки възможен сценарий, бе очаквал всичко… но не и това.

Голицин разбираше какво прави Владимир. За Коневич обаче не беше толкова сигурен. Дали не беше номер? Дали тоя негодник не се опитваше да ги преметне?

От друга страна, още триста милиона долара в брой си търсеха нов собственик. Триста милиона!

Голицин превъртя няколко пъти тази красива, тлъста цифра във въображението си. Няколко секунди се наслаждава на огромните нови възможности, които обещаваше тя. Само с един удар плячката щеше да се удвои. Нещо повече — тук вече ставаше дума за истински пари, кеш, които можеше да харчи както си иска: за бързи коли, огромни къщи, може би някоя луксозна яхта, дори частен самолет! За каквото му скимнеше.

Пък и самата мисъл, че можеше с един удар да преметне тия алчни нюйоркски акули, му се струваше донемай-къде привлекателна. Той си представяше отчаяния вой, който щеше да се вдигне, когато тези глупаци разберяха, че парите им ги няма. Изведнъж представата за това изпълни цялото му съзнание, вече не можеше да мисли за нищо друго.

Най-накрая Голицин каза:

— Закарайте го до хотела. И гледайте да подпише договора. — Той си представи отново падналите му от небето триста милиона долара и добави: — Така е по-добре. Много, много по-добре. Тия пари няма да са ми излишни.

— Ееех, и не само на вас!

Голицин се намръщи, но прие с разбиране последната забележка.

— Ако свършиш работата, имаш още двеста хиляди отгоре. Лично за теб. С колко души разполагате двамата с Катя?

— С осем. Повече от достатъчно.

— Тоя може и да е финансов гений — каза Голицин по-скоро на себе си, — но не разбира за две пари от активни мероприятия.

— Той не ме тревожи — отвърна нахакано Владимир. — Беше детска игра да го спипаме. Освен това така съм го отупал, че едва ходи.

— И все пак, ако мръдне един сантиметър в грешна посока, дори само ако ти се стори подозрителен… веднага убиваш жената.

* * *

Докторът спешно бе докаран обратно, за да позачисти Алекс и да го направи годен за показване пред богатия американец. Това беше относително понятие, разбира се; макар повечето удари на Владимир да бяха попадали в тялото, едната вежда на Алекс беше сцепена, носът му разбит и кървящ, лицето подуто, а очите насинени. Шест ловко поставени шева затвориха цепнатината, малко марля с пластир прикри шевовете. Останалите рани по тялото му бяха промити със спирт и където бе счетено за нужно, също превързани.

— Кажи му, че си претърпял автомобилна катастрофа — нареди Катя; той за пореден път си каза, че тя е по-умната от двамата и от нея трябва да се пази повече. — И през цялото време си бил в болница на преглед и превръзки.

— Добре.

Владимир се наведе над него и го предупреди:

— И така, ние също ще бъдем в ресторанта и ще те наблюдаваме неотклонно и отблизо. Един погрешен ход… или ако нещо не ни хареса в изражението ти, хубавата ти млада женичка умира.

— Но ако подпиша договора и всичко се нареди, двамата сме свободни да си ходим, нали така?

— Да бе, нали се разбрахме! — отвърна лицемерно Владимир.

— А откъде да съм сигурен, че не лъжеш? — попита Алекс. Разбира се, че лъжеше. Тези хора искаха да му отнемат парите, фирмите, къщите, колите, след което смятаха да убият него и жена му.

— А имаш ли избор?

Докторът мажеше гръдния му кош с някакъв лепкав мехлем, слаб обезболяващ препарат. Изгореният участък покриваше цялата му лява гръд, раната беше дълбока и много болезнена; по протежението й вече се бяха образували мехури. Щяха да минат дни, преди изгорената плът да хване коричка и тъканта над оголените нерви да зарасне. Когато му облечеха риза, тя щеше да се трие в раната и да му причинява ужасни болки.

— Стани — нареди докторът. — Да видим дали можеш да вървиш.

Алекс се надигна бавно и мъчително. От устата му излезе остър писък, когато се облегна на ръката с изкълченото рамо и при това изопна изранената кожа на гръдния си кош. Стъпи с левия си крак на пода, после — по-предпазливо — и с десния. Неистова болка от контузията на десния му пищял, където Владимир го бе ударил със стола, прониза като електрически ток цялото му тяло до мозъка. Той изохка и без малко не се захлупи по очи. Единственото, което го крепеше в този миг, бе мисълта, че това е последният му шанс, че ако този път не успееше, друга възможност нямаше да му се удаде. Сега или никога. Давай, Алекс, каквото и да ти струва това! — подкани се той. Преглътни болката, не изпускай последния влак.

Някакъв мъж внесе пътната му чанта, разкопча ципа, извади единствената чиста риза и костюма, които Алекс бе взел със себе си, и небрежно ги хвърли на леглото.

— Обличай се — заповяда Владимир. — По-бързо.

Докторът подаде на Алекс шепа обезболяващи хапчета и бутилка минерална вода и му нареди да ги глътне всичките, докато Владимир му казваше:

— Жена ти ще остане с нас в колата пред хотела. Тя е нашата застраховка. Само да им дам знак, и моите момчета ще й прережат гърлото.

— Това би било голяма грешка — каза хладнокръвно Алекс, докато си обличаше ризата. Само той си знаеше с какви усилия успяваше да се овладее. — Имам предвид, би било грешка да ни разделяте. Тя трябва да е с мен.

— Ти за какви ни взимаш, за глупаци?! — сопна се Катя.

Че бяха глупаци, в това нямаше съмнение. Непохватни и неописуемо жестоки, но най-вече глупаци. Освен това, както Алекс току-що бе разбрал, тия двамата не смееха да направят и крачка без одобрението на шефа си, който очевидно беше в Москва. Но вместо да им го каже в очите, той отвърна:

— Не, явно сте доста интелигентни. Само дето пропускате нещо важно.

— А, така ли? — озъби се Владимир.

— Помислете си. Юджин очаква Елена да бъде с мен. Ако се появя в ресторанта сам, и при това в сегашния си вид, той веднага ще си каже, че нещо не е наред.

— Е, и какво?

— За да има един договор правна сила, трябва към момента на сключването му и двете страни да са вменяеми и да упражняват свободно своята воля. Никой богаташ не е натрупал милионите си с глупост или небрежност. А Юджин е много, много хитър бизнесмен. Договор, при който не е спазена буквата на закона, няма никаква стойност. Ако той, макар и за миг, заподозре, че съм действал под натиск или че нещо не е наред, веднага ще се разприказва. — Алекс погледна многозначително Катя, „доброто“ ченге. — А оттегли ли се той, триста милиона долара ще се изпарят като дим.

— Кажи му, че жена ти е тежко ранена и е в болница — обади се адвокатът, внезапно придобил самочувствие. Откакто му бяха поискали мнението, той се изживяваше като важна клечка и не можеше да се сдържи да не покаже брилянтния си интелект.

— Това определено е най-тъпата идея, която съм чувал — отвърна Алекс, като му хвърли изпепеляващ поглед. — Какво, оставил съм Елена потрошена в болница, за да присъствам на делова среща, така ли?

— Че какво пък! — отвърна Владимир, който не беше много по-умен. Наистина, в неговия свят кой съпруг не би оставил умиращата си жена, за да изкара малко пари? — Аз лично не виждам проблем.

— Как какво?! Ами той веднага ще разбере, че го лъжа! И напълно естествено ще ме попита защо не съм го извикал в болницата, за да подпишем на място договорите.

Катя и Владимир се спогледаха мълчаливо. Новото усложнение на обстановката не ги радваше особено. Но, от друга страна, какво пък толкова? Дори така нещата се подреждаха още по-добре. За тях беше еднакво лесно да й светят маслото в ресторанта, както и да я заколят отвън в колата. Даже по-лесно. Така нямаше да се налага да се делят на групи, а щяха да ги държат под око и двамата едновременно.

Освен това, докато възлюбената беше пред очите му, този Коневич нямаше да забрави залога и да се опита да им върти номера. На такива винаги беше полезно да им се напомня.

— И още нещо: трябва пътните ни чанти да са с нас — добави Алекс, докато с мъка връзваше вратовръзката със здравата си ръка.

Владимир ритна гневно рамката на леглото.

— Това няма да стане! — излая той.

— Помисли малко! Юджин знае, че не сме се настанили в хотела. Предполагам, искаш да свършим работата добре. За целта трябва да имаме вид, сякаш току-що пристигаме.

— Ти май за голям хитрец се мислиш! — отвърна Владимир с гадна усмивчица, като размаха пред очите му две малки червени книжки. — Хубаво, вземете си чантите. Паспортите и портфейлите ви са у мен. Дори да избягате, няма как да напуснете Унгария. Ще ви открия в миша дупка и втори шанс няма да има.

— Виж, и аз искам да свършим тази работа поне толкова, колкото и ти — увери го Алекс. — Може би дори повече от теб. Пък и триста милиона долара са си сериозни пари — напомни му той, сякаш Владимир беше забравил.

— Ще минем и без тях — обади се Катя, като се опитваше да си придава безгрижен вид, което никак не й се удаваше. — Но преди да те пуснем да стъпиш в тоя ресторант, трябва да ни направиш една малка услуга.

— А, така ли?

— Да, така. Първо ще подпишеш писмото, с което се отказваш от вещните си права, както и договора, с който прехвърляш безвъзмездно фирмите и имотите си на новия им законен собственик.

Самонадеяността на Алекс изведнъж се стопи. Изглеждаше разбит.

— Ами ако откажа? — попита с треперещ глас той.

— Твое право — отвърна Катя. Тя погледна Владимир. — Брой до пет. — Кимна към Елена. — След това я убий.

— Едно… Две…

Преди да бе казал три, адвокатът навря свитък документи под носа на Алекс и услужливо му посочи с пръст къде да подпише.

6

Черният мерцедес, следван плътно от два еднакви форда под наем, спря пред главния вход на хотел „Аквинкум“. От по-близкия форд излязоха двама едри мъже, минаха с бърза крачка през входа, прекосиха обширното фоайе и се насочиха право към ресторант „Апиций“, който се намираше на партера.

С демонстративна грубост те изблъскаха встрани любезния салонен управител, който се бе впуснал да ги посрещне, заеха най-близката до изхода маса, извадиха по един пистолет, поставиха го в скута си, завит със салфетка, излаяха на преминаващата наблизо келнерка да им донесе по една чиния гулаш и зачакаха.

След три минути от предната седалка на мерцедеса слезе Катя, огледа се и даде знак на Алекс и Елена да я последват. Първа от задната врата се появи Елена, после Алекс, който с мъчително куцукане се качи на тротоара, преметна двете кожени чанти през здравото си рамо и зачака. Накрая слезе Владимир, протегна се и небрежно затъкна в колана на панталона си пистолета, който бе държал опрян в главата на Елена.

Задаваше се буря — черни облаци се скупчваха на небето. В редица по един — Катя водеше групата, Алекс и Елена крачеха по средата, а Владимир ги следваше най-отзад — влязоха в хотела, прекосиха фоайето и тръгнаха към тузарския ресторант.

Катя влезе първа и троснато изкомандва салонния управител да осигури маса за четирима точно в центъра на ресторанта, и то по-живо, ако обича. Няма проблем, отвърна той. Унгарците обичат да си поспиват сутрин, вечерят късно и се заливат до среднощ, затова клиентелата в този ранен час беше съвсем рехава — най-вече чужденци от хотела, които не познаваха местните обичаи.

Салонният управител отведе Катя до масата й и я настани да седне. Миг по-късно в ресторанта влязоха Алекс и Елена. Алекс се огледа и на крайната маса вдясно, до големия витринен прозорец, забеляза Юджин, който си убиваше времето, гледайки разсеяно пешеходците по улицата. Хвана Елена за ръката и двамата бавно прекосиха салона. С всяка крачка непоносима болка пронизваше гръдния му кош и се разпространяваше до най-отдалечения нерв на тялото му. Той пристъпваше едва-едва, тътрузейки крака като старец.

Останал за пръв път насаме с Елена, Алекс незабелязано й прошепна:

— Тези хора при всички случаи ще ни убият.

— Знам — отвърна тя. — Вината не е твоя.

Алекс определено се чувстваше виновен за случилото се, но сега не бе моментът да обсъждат това. Дали всичко бе станало случайно, по непредпазливост, или защото така им бе писано, за тях вече нямаше никакво значение. Не губи време, каза си той, мисли бързо! Стисна я за ръката и прошепна:

— Сега е единственият ни шанс. Друг няма да има. Трябва да го използваме!

— Имаш ли план? — попита тихо тя.

— В момента го обмислям. — Той направи усилие да й се усмихне окуражаващо, но не се получи. — Ако ти измислиш нещо, кажи ми. — Тя стисна ръката му в отговор, но не каза нищо.

Юджин ги забеляза веднага и скочи на крака. Когато видя най-разнообразните синини, подутини и охлузвания по лицето на Алекс заедно със силното му накуцване, чертите му се изкривиха в загрижена гримаса.

— Божичко, Алекс, какво се е случило?

— Автомобилна катастрофа — отвърна Алекс с привидно безразличие, като свали пътните чанти от рамото си и ги пусна на пода, за да освободи здравата си ръка за вяло ръкостискане. Болката в крака го влудяваше. Лявата му ръка висеше безжизнено надолу. Жълтият мехлем, с който бе намазана раната му, започваше да избива през бялата официална риза. Той се усмихна насилено и каза без особен възторг: — Да беше видял оня, в другата кола…

Юджин се позасмя от учтивост и попита:

— Затова ли закъсня? — Какъв тъп въпрос. Та нима отговорът не беше пред очите му! — Явно катастрофата е била доста сериозна — предположи той, обзет от внезапно чувство на вина, задето толкова бе настоявал Алекс да дойде на срещата.

— Ами… първо трябваше да се състави полицейски протокол — намеси се Елена. — Това отне около час. Шофьорът на таксито ни мина на червено, две коли ни удариха отстрани, стана голяма бъркотия. Едва тогава ни закараха в болница.

— В болница? — сепна се Юджин, внезапно загрижен за състоянието на приятеля си. На Елена нищо й нямаше, или поне не се виждаха външни наранявания. Беше доста уплашена и някак посърнала, това бе очевидно, но пък кой не би бил на нейно място!

— Положението не е толкова зле, колкото ти се струва — обади се Алекс. — Нямам счупени кости, само тук-там по някое охлузване, може би едно-две пукнати ребра.

Юджин гледаше замислено в пода, разкъсван между съчувствие към приятеля си и страх за самия себе си, в случай че не успееше да получи навреме подписа му върху договорите. Синини, счупени ребра, охлузвания — тези неща се лекуват. Докато десет милиона долара са болка за цял живот.

Само преди половин час Мария бе профучала през ресторанта, влачейки куфара подире си, и го бе уведомила, че взима първия полет обратно за Ню Йорк, където вече имала уговорена среща с най-кръвожадния бракоразводен адвокат на Източното крайбрежие — вземал астрономически хонорари, но винаги печелел делата. Юджин не се съмняваше в ефективността му, защото я бе изпитал на гърба си — въпросният господин бе представлявал в съда съпруги номер две и три, а пък повторението, както е известно, е майка на знанието. Съпруга номер три го бе издоила за два пъти повече пари от номер две. При мисълта какво може да поиска — и получи — номер четири, Юджин потръпваше от ужас.

Алекс хвърли крадешком поглед през рамо, забеляза двамата едри мъже до изхода, както и че Владимир се бе вмъкнал след тях и бе седнал до Катя на централната маса. При това положение Владимир и Катя отчасти закриваха с гърбовете си тяхната маса с Юджин от ония двамата.

Не че това им помагаше особено — четиримата бяха заели стратегически позиции и те нямаха никакъв шанс да се измъкнат незабелязани.

На Алекс му бе нужно време. Той погледна Юджин и каза:

— Между другото обади се на твоите хора в Ню Йорк и им кажи, че ми трябват още трийсет минути.

— Невъзможно, Алекс!

— Направи така, че да стане възможно.

— Знаеш залога, знаеш условията. Ако тази сделка не бъде сключена до пет часа днес, аз съм тотално прецакан. Тотално.

Няколко мига Алекс и Юджин се гледаха напрегнато през масата, накрая Алекс каза:

— Сигурен съм, че в договора с твоите съдружници имаш клауза за форсмажорни обстоятелства. Така ли е?

— А ти как мислиш? Толкова ли глупав ти изглеждам?

— Ами използвай я, Юджин! Аз съм невинна жертва, нищо неподозиращ пътник в такси, което катастрофира. Ако и това не е форсмажорно обстоятелство!

— Алекс, тези договори ги изпипваме от месеци.

— Мислиш, че не го знам ли?

— Изпратих ги по факса до офисите ти още преди седмица.

— За което съм ти много благодарен.

— Това са седем дни! Не мога да повярвам, че не си имал време да ги прочетеш в подробности.

— Аз чета бавно.

— По дяволите, Алекс, аз си…

— Виж какво, Юджин, позволи ми да бъда откровен. Веднъж подписах договор, който и аз, и адвокатите ми бяхме прегледали предишния ден. През това време отсрещната страна бе успяла да вмъкне в договора няколко клаузи, които ми излязоха солени. Аз им имах доверие, Юджин. Подписах договора, без да обърна внимание на направените промени. Това ми струва два милиона долара.

— Ти се шегуваш!

Не, Алекс не се шегуваше, а направо лъжеше. След като изрече тази опашата лъжа, той вдигна рамене и продължи да обяснява:

— Тогава се заклех, че никога повече няма да подписвам договор, който не съм прочел на място. Моля те, обади им се и ми издействай още малко време.

— Алекс, погледни ме! Това съм аз, Юджин Даниълс!

Алекс се наведе напред и го огледа отблизо.

— Да, несъмнено си ти.

— Колко сделки имаме сключени досега? Пет? Шест?

— Четири.

— Добре, нека са четири. Измамил ли съм те някога с нещо? Казвам ти, уверявам те: нито една дума не е прибавена или извадена от договора, откакто ти го изпратих по факса. — Той изгледа Алекс, в погледа му се четеше недоумение. — Хартията е същата, всичко е същото, до последната запетая. Не ми ли вярваш?

— Вярвам ти, разбира се.

— Е, добре. Значи въпросът е уреден.

Кратка пауза.

— А ти, Юджин, вярваш ли ми?

— Ами след като съм тук…

— Чудесно. Хайде тогава да скъсаме тия договори. Само си губим времето. Какво значи някаква си хартия между приятели? Дай да си стиснем ръцете и да си разменим на доверие няколкостотин милиона.

Юджин наведе глава, сразен.

— Е, добре де, добре. Ще се опитам. Но имай предвид, че тези хора са мръсни копелета.

— И тъкмо сега им текат слюнките за най-лесните десет милиона долара, които се надяват да приберат през живота си. Твоите десет милиона, Юджин.

— Но ако, както казваш, приложа клаузата за форсмажорни обстоятелства, те няма да получат нищо, нали така? — рече Юджин, сякаш на себе си. — Точно така! — отговори си сам той. — Нито цент.

Намръщените черти на лицето му бавно се отпуснаха, на устните му заигра лека усмивка. В течение на седмици и месеци тези хора го бяха притискали и изнудвали, извивали бяха ръцете му, бяха го карали да им се моли и унижава, препирали се бяха с него за нелепи и маловажни подробности по договора, бяха му опротивели до смърт с бездънната си алчност и дърварските си маниери. На всичко отгоре сега го държаха заложник с десет милиона долара негови пари. И изведнъж му се удаваше шанс да измъкне чергата изпод краката им, да им се изсмее в лицето. Какъв майтап!

— Точно така! — каза Алекс, сякаш прочел мислите му. — Единствените, които ще намажат, ако тази сделка се провали, са адвокатите и счетоводителите, помагали при съставянето на договора.

Юджин не беше точно пиян, но бе погълнал достатъчно количество гъста, силна немска бира, за да притъпи сетивата и остротата на мисълта си. Въпреки това Алекс бе прав — във всяка негова дума имаше желязна логика.

След всичко, което му бяха причинили през последните месеци онези акули в Ню Йорк, ако откажеха да му отпуснат още трийсет минути, той щеше да им тегли такава тлъста майна, че свят да им се завие. Щеше да им каже да си бръкнат в задниците.

— Моля те, обади им се! — настоя Алекс с внезапно омекнал, някак извинителен тон. Той погледна крадешком през лявото си рамо към Владимир и Катя, които не отделяха очи от него. Ако сега видеха Юджин да чука по клавишите на мобилния си телефон, можеше да стане напечено. Алекс постави ръка върху лакътя на Елена и се усмихна любезно на Юджин. — Извини ме, ако обичаш. При всичките тези бъркотии днес, не ми остана време да отида до тоалетната…

Без да дочака отговор, той се надигна от мястото си, като остави Елена да прави компания на Юджин, чиито дебели, месести пръсти вече набираха номера. Човекът нямаше търпение — това бе звездният миг в живота му.

Алекс се приближи до масата, където седяха Катя и Владимир. И двамата го гледаха намръщено, като си придаваха особено свиреп вид. Напълно излишно усилие — тези двамата и клоунски костюми да облечеха, и шапчици със звънчета да си сложеха на главите, пак биха изглеждали заплашително. Алекс улови погледа на Владимир и го повика с пръст.

Катя беше определено по-умната от двамата и Алекс предпочиташе да я избягва. Докато Владимир бе свикнал да мисли с юмруците си и беше по-лесен за надхитряване. Не лесен, но по-лесен от Катя.

Владимир бе видял как дебелият американец изважда мобилен телефон и набира някакъв номер и тъкмо в този момент — виж ти! — Алекс бе станал от масата. При това бе тръгнал право към него! Той се обърна за помощ към Катя, която вдигна рамене: оправяй се. Тоя богат хлапак белята ли си търсеше?! Къде си въобразяваше, че отива? Владимир бързо се оттласна с лакти от масата, изправи се на крака, постави ръка върху дръжката на пистолета, затъкнат отзад в колана му, и последва Алекс.

Двамата наемни убийци до изхода тъкмо бяха вдигнали пистолетите от скута си, когато забелязаха, че Владимир тръгва след Алекс, и решиха да изчакат развитието на ситуацията.

Алекс им кимна приятелски, когато мина покрай масата им, после излезе навън, в централното фоайе на хотела и се спря до една от импозантните колони, където го настигна Владимир. Подобно на ресторанта, и фоайето беше почти празно; за Алекс бе детинска игра да разпознае хората на Владимир — две яки горили, които се бяха изтегнали на фотьойлите в близост до изхода, пушеха цигара след цигара и хвърляха кръвнишки погледи на всички преминаващи. Зад витрината се виждаха още двама, застанали под изящния уличен фенер, с характерните си черни джинси и черни кожени якета.

Когато се изравни с Алекс, Владимир изсъска:

— Какви ги вършиш, по дяволите?

— Правя това, което би направил всеки на мое място. Човекът на масата трябва да проведе телефонен разговор с Ню Йорк. Това не е нещо, което подлежи на дискусия. Не искам да оставаш с погрешно впечатление.

Владимир отвори уста да каже нещо, но Алекс го прекъсна:

— Съдружниците му са помолили за трийсетминутна отсрочка. Искали да добавят някакви условия по договора. Това е нещо обичайно при бизнес преговори. Може би трябваше да те предупредя, че си имаме работа с нервни и недоверчиви инвеститори, които в последния момент се сещат за някакви нови съображения, искания, гаранции и прочие. Той сега им звъни по телефона, за да доизгладят всичко.

Владимир го огледа внимателно. Алекс беше видимо неспокоен. Ръцете му подскачаха от нервни тикове, коленете му буквално тракаха едно в друго. Господин Олигархът — с всичките си пари, компании и имоти, един от най-богатите и влиятелни хора в Русия, стоеше пред него безпомощен и объркан, сякаш всеки миг щеше да се разпадне. Колко разочароващо! От друга страна, нима цялата тази нервност не беше дело на Владимир, който толкова усърдно бе поработил върху него! Може би по-тревожно би било, ако след всички понесени мъчения Алекс се държеше, сякаш нищо не се е случило.

— Ако твоят приятел звъни в полицията — предупреди го той, — това ще ти струва живота.

— Точно по тази причина разговарям с теб. Сигурен бях, че това ще си помислиш.

— А, така ли? Е, добре, Коневич, ти се смяташ за голям хитрец. Само не си мисли, че можеш да ни надхитриш. Местната полиция ще ни уведоми в момента, в който се опитате да вдигнете тревога.

Което си беше самата истина. През десетилетията в КГБ Сергей Голицин си бе изградил мрежа от контакти и информатори из цяла Европа, които сега се опитваха да започнат нов живот в един нов свят. За тази цел те сега отчаяно се мъчеха да потулят, заметат и изтрият следите от срамното си минало като слуги на Москва. Педантичен бюрократ с инстинкти на хищник, през цялото това време Голицин старателно бе събирал и ревностно пазеше всякаква инкриминираща информация, всяка привидно маловажна хартийка, която се бе изпречвала пред очите му. Броени часове след неговото „пенсиониране“ от КГБ три камионетки спряха пред входа на доскорошната му служба, за да бъдат припряно натоварени с крайния продукт на четирийсет години избирателно прочистване на архивите. Кашон след кашон. Име след име — достатъчни да напълнят няколко телефонни указателя на градове с размера на Москва. Всичко това бе скрито в таен склад на няколко километра извън града. В кашоните се съдържаше достатъчно мръсотия, с която хиляди хора да бъдат държани във вечно подчинение.

В списъците на Голицин бяха и имената на заместник-министъра на вътрешните работи на Унгария, на двама капитани и трима старши инспектори от градската полиция на Будапеща, като всички бяха получили най-строги указания да го уведомят лично и незабавно, в случай че изчезването или смъртта на Алекс Коневич привлекат по един или друг начин вниманието на властите.

Владимир вдигна ръка и почука заплашително с показалец по челото на Алекс.

— Нямаш никакви шансове, момче. Единственият начин да се измъкнеш жив е да накараш оня тип да ни преведе парите.

— Повярвай ми, знам това. Аз пък искам само да оживея след този кошмар и да си взема живота в ръце.

По погледа и изражението на лицето му бе ясно, че знае какво го чака. Въпреки това Владимир счете за нужно да опресни паметта му. С присвити очи той изсъска:

— Оная засукана кучка ще умре първа. Не забравяй това. Ще видиш как изтича кръвта от гърлото й, ще чуеш последните й мъчителни хрипове. И ще знаеш, че за всичко си виновен ти. След което ще те убия и теб.

— Трябва да се връщам на масата — каза Алекс, парализиран от ужас.

— Разполагаш с двайсет и пет минути, за да приключиш всичко. Нито секунда повече. — Владимир посочи с пръст часовника му. — След двайсет и пет минути и една секунда зачерквам онези пари и започвам да стрелям. А сега поеми дълбоко въздух, върни се на мястото си и направи така, че да си получим парите.

— Стана! — обяви Юджин, като плесна тържествуващо с длан по масата.

Адвокатите в Ню Йорк — глутница безскрупулни наемници, които отдалеч бяха надушили десетте лесни милиона неустойка — посрещнаха предложението за отсрочка с неистов вой на негодувание и хор от заплахи, но в мига, когато той спомена свещената клауза за форсмажорни обстоятелства, ругатните и заканите им приседнаха в гърлата. Настана тишина. След това отново избухна гръмогласен хор, но този път от увещания да се даде на Алекс толкова време, което му е нужно. А между другото как се чувства бедният след тази ужасна злополука — ах, колко жалко наистина! — и ако има нужда от още нещо, ние сме насреща.

Изпаднал в еуфория, Юджин затвори шумно капачето на мобилния си телефон и го остави на масата.

— Дадоха ни трийсет минути да приключим с тази история. — Той отпи шумно от бирата си и примлясна.

— Имаш ли нещо против да поръчаме ядене? — запита в отговор Алекс, като седна полека на стола си. — Цял ден не сме слагали троха в уста. Умираме от глад.

— Ама моля те, разбира се! — съгласи се на драго сърце Юджин, отново обзет от угризения за всичко, което бе причинил на приятеля си. После се сети за парите си, за десетте милиона, които неговите презрени съдружници щяха да отмъкнат, и всякакво състрадание бързо му мина.

— Ти какво би желала, скъпа? — обърна се Алекс към жена си.

Тя погледна бегло менюто и си избра зелена салата и пикантна немска наденица. Алекс си поръча пилешки бульон и кока-кола, и двете със стайна температура. Макар да умираше от глад, устните му бяха изранени и поне три зъба в устата му се клатеха; твърде гореща или студена храна щеше да му причини ужасни болки заради оголените нерви. Освен това челюстите му се бяха схванали от побоя и не можеше да дъвче.

Юджин гръмогласно си поръча още една тъмна бира — този път за отпразнуване на победата, и мимоходом подхвърли на Алекс:

— Защо не прегледаш сега договорите?

С други думи: аз заложих всичко, за да ти издействам тази отсрочка, сега бъди така добър и я използвай.

Като си придаваше съсредоточен вид, Алекс придърпа дебелия свитък книжа и го запрелиства, внимателно оглеждайки всяка страница. Главата му пулсираше. Всеки нерв в тялото му виеше от болки. Насилваше се да мисли за най-важното: как да се измъкне жив. Как да надхитри една бригада от професионални убийци, седнали на по-малко от петнайсет метра от него, нервно опипващи пистолетите си, готови всеки миг да започнат стрелба.

Сега поне разполагаше с двайсет и четири минути относително спокойствие, за да обмисли възможностите. Двайсет и четири минути, през които никой нямаше да го налага, да жигосва плътта му с нажежено желязо, да крещи гнусни заплахи в ушите му.

Юджин и Елена се заприказваха за дреболии, колкото да убият времето. Как й се струваше Будапеща? Прекрасен стар град, нали? Да, прекрасен, отвърна тя с насилена усмивка, макар че след всичко, което се бе случило с Алекс в този град, сигурно щеше да го проклина до края на дните си. А приятно ли й беше да пътува с Алекс? Ами да, изпускат ли се такива приключения, отвърна загадъчно тя. А как е животът в Москва напоследък? И така нататък и така нататък.

Последното нещо, което Елена би искала в този момент, бе да участва в подобна размяна на безсмислици, но трябваше да спечели време за Алекс и тя понасяше всичко с привидно хладнокръвие. Този Юджин изглеждаше симпатичен човек, ако се махнеше нюйоркската му недодяланост, така че не можеха ли просто да се порадват мълчаливо на компанията си? Той можеше да си лочи колкото ще от любимата си бира, а тя — да размишлява върху сполетелия ги кошмар. Сърцето й блъскаше лудо в гърдите. Притисна длани една в друга, за да не се вижда как треперят ръцете й.

Макар и обърната с гръб към Катя и Владимир, тя усещаше заплашителното им присъствие.

Храната им пристигна. Отпивайки предпазливо от кока-колата между две лъжици супа, Алекс си даваше вид, че изучава внимателно документите, като от време на време си отбелязваше по нещо в полетата, подчертаваше някоя дума, слагаше някоя питанка или удивителна — безсмислени драскулки, колкото ръцете му да вършат нещо, докато умът му блуждаеше другаде, отчаяно търсейки изход от ситуацията.

Може би твърде много мисля, каза си по едно време той. Може би съставянето на сложни планове за действие е грешният подход тук, може би просто трябва да стана и да си тръгна, да се изплезя на тия бандити и дим да ме няма. Може би всичко това беше един голям блъф. Колкото повече мислеше, толкова по-привлекателна му се виждаше идеята. Дали техните похитители щяха да дръзнат да открият огън тук, в разкошния ресторант на един от най-престижните и луксозни хотели в Унгария?

В Москва, където подобни сцени бяха станали едва ли не ежедневие, може би да: щяха да скочат и без всякакво колебание да надупчат всичко наоколо. Но все пак тук беше Будапеща, обвеяната с древна слава столица на суверенна европейска държава — спокоен, мирен град със свой елегантен стил и изискан чар, в който важаха други правила.

Той погледна през рамо и видя двамата бандити до изхода — тъпи мутри с празни погледи, обвити в гъст облак тютюнев дим. После за един кратък миг погледите им с Владимир се срещнаха. Какъв глупав въпрос, каза си той. Разбира се, че онези щяха да ги убият и окото им нямаше да мигне. Щяха да застрелят него и Елена, вероятно и Юджин, а също и келнерите, и останалите клиенти, накрая и портиера и да си тръгнат, сякаш нищо не е било.

Щеше да стане кървава баня. И за всичко това щеше да е виновен той, Алекс.

Вече бе подписал документите за прехвърляне на фирмите и цялото си имущество — изтръгнати със сила подписи, които, ако останеше жив, нямаше да имат никаква правна сила. В момента, когато стъпеше на руска земя, щеше да наеме най-добрите адвокати, които можеха да се купят с пари, и да анулира всичко, след което щеше да използва несметното си богатство, за да издири и накаже и последния от тези мръсници, които се бяха набъркали в живота му.

Разбира се, те също знаеха това. Както знаеха и единствения начин да не допуснат то да се случи.

И ако цената на предотвратяването му бе едно зрелищно клане в сърцето на този изискан и спокоен град, толкова по-добре — това само щеше да покаже на следващия нарочен от тях милионер, че са сериозни хора, които не допускат думата им да става на две.

7

До изтичането на дадения от Владимир срок оставаха осем минути, а Юджин шумно допиваше уж третата си бира — която, ако се съдеше по фъфленето и заваления му говор, бе по-вероятно осма или девета, — когато Алекс окончателно се спря на план за действие с някакъв, макар и минимален, шанс за успех. Преди това той бе измислил, предъвкал и отхвърлил поне десетина алтернативни възможности, от опасно сложни до абсурдно прости — като например да скочи внезапно от мястото си и да закрещи: „Пожар!“, или да рухне на пода и да се престори, че умира от инфаркт.

Очевидно интелектът не беше силната страна на неговите похитители. Но това, което му даваше привидни предимства, бе всъщност нож с две остриета. На социопати като Владимир не можеше да се разчита да взимат хладнокръвни, разумни решения в моменти на нервно напрежение. Ето защо планът на Алекс, какъвто и да беше той, не биваше да дава повод за внезапни пристъпи на ярост и безразборна стрелба.

Той вдигна поглед от книжата и попита Юджин:

— Ти как дойде от летището до хотела?

— С кола. Защо?

— Каква? Такси, лимузина с шофьор?

— Всъщност с наета кола, която карах сам.

— С кола под наем?

— Да, с един очукан стар оранжев трабант — каза Юджин.

— Толкова ли нямаше по-свястна кола? — попита Елена.

— Имаше, разбира се. Лъскави мерцедеси и беевмета, колкото щеш.

— Тогава?

— Тъй като Мария е една типична разглезена американка, която и представа няма колко ужасен е бил животът при комунизма, реших да я запозная от първа ръка с качеството на социалистическото промишлено производство.

Действително пътуването от летището до хотела бе продължило четирийсет и пет минути, като Мария нито за миг не бе спряла да роптае и да се оплаква. Свикнала с парите на Юджин и с всички удобства, които можеха да се купят с тях, тя отдавна бе забравила какво е да се живее на една секретарска заплата. И сега този внезапен скок обратно в блатото на бедността я бе ужасил. Юджин съжаляваше само за едно: че не си бе взел диктофон, за да запише безкрайните й мрънкания и натяквания и да й ги пуска после отново и отново.

— Доста оригинално като идея — отбеляза Елена, която очевидно вече изпитваше съмнения относно качествата на Юджин като съпруг, а може би и относно здравия му разум.

— Значи колата е на паркинга на хотела? — попита Алекс.

— Да, отстрани. Защо?

— Бих желал да ми я заемеш — каза той, като попипа превръзката на главата си с изкривено от болка лице. — На двамата с Елена ни стигат таксита за днес. А като приключим тук, искам да се върнем в болницата за още превръзки и обезболяващи лекарства.

— Да, разбира се.

— Освен това — продължи Алекс с извинителен тон — имам чувството, че съм си загубил портфейла. Сигурно е изпаднал в болницата, когато санитарите ме съблякоха, за да обработят раните ми. Дали случайно не можеш да ми услужиш с малко пари?

— Колко ти трябват?

— Ами ще се наложи да си платя болничните сметки. Колко имаш в себе си?

— Две хиляди в банкноти и още хиляда в пътнически чекове. Долари, разбира се. Бях обменил двеста в унгарски форинти, но Мария ми ги отмъкна.

— В долари става. Две хиляди би трябвало да ми стигнат.

Юджин бръкна в джоба на панталона си и измъкна ключовете от колата заедно с пачка стодоларови банкноти, после плъзна всичко по масата към Алекс.

— Да ти кажа за колата: само с попътен вятър можеш да вдигнеш петдесет, няма амортисьори, пружините на седалката ти се забиват в задника, а чистачките чистят всичко, но не и предното стъкло. — Той се позасмя и добави: — Иначе колата е чудничка.

— Преди да падне Стената — отвърна Алекс, като вдигна рамене, — трябваше да чакаме ред, понякога с години, за привилегията да си купим трабант. Някои хора бяха достатъчно хитри да се записват всяка година.

— Всяка година?! — възкликна Юджин.

— Ако се шофира внимателно и се поддържа добре, изкарва горе-долу толкова.

Двамата вдигнаха мълчаливо чаши и пиха за прекрасния нов свят.

Алекс помаха на келнерката — същата сладурана, на чиито прелести Юджин се бе възхищавал цял следобед. Когато дойде до масата, той я заговори с тих дрезгав глас, като я принуди да се наведе до ухото му, за да го чува. Разговаряха около трийсетина секунди, след което той пъхна в ръката й стодоларова банкнота — равна на двуседмичната й заплата плюс бакшишите. Тя кимна и се отдалечи, сияеща от радост.

Алекс погледна часовника си — след пет минути от Ню Йорк щяха да позвънят на Юджин. Минута след това Владимир и Катя щяха да извадят патлаците и да запукат. Той с мъка потисна изкушението да се извърне и да им хвърли един поглед, после вдигна няколко страници от свитъка пред себе си и се престори, че чете.

— И какво прави сега? — питаше в този момент Голицин Владимир по сателитния телефон. Върху бюрото му бяха наредени изпратените по факса копия от писмото, с което Алекс се оттегляше от бизнеса, и от договора за прехвърляне на собствеността върху всички негови активи. Листовете се намираха на половин метър от ръцете му. Достатъчно близко, за да се протегне и да ги пипне. Той бе препрочел по шест пъти всяка буква на всеки ред и сега едва се сдържаше да не грабне отново книжата в ръце, колкото да се убеди, че съществуват.

В същото време специален куриер пътуваше с нощния полет за Москва; на тънка верижка около китката му бе прикрепено дипломатическо куфарче с жизненоважните оригинали. Голицин трябваше просто да впише името си на съответните места, за да се самопровъзгласи за правоприемник на цялата империя Коневич. Един подпис, и voila! — Сергей Голицин ставаше собственик на 350 милиона долара. Може би дори повече.

Времето, прекарано в замисляне и планиране на този удар, в сглобяване на късчетата от мозайката най-после щеше да даде своя плод. Няколко капки мастило, и той щеше да се превърне в един от най-богатите хора в Русия; а ако се прибавеха и онези триста милиона от Ню Йорк — какво пък, като нищо можеше да се окаже и най-богатият. В новата Русия парите бяха всичко. Имаш ли пари, си цар.

— Още чете договора — отвърна Владимир; в гласа му клокочеше сподавен гняв. Започваше да му писва да го проверяват на всеки няколко минути. — А жена му и онзи американски банкер си приказват.

— За какво?

— Отде да ги знам? И какво ме интересува?

— Не можеш ли да ги подслушаш?

— Не.

След кратка пауза, очевидно предназначена да придаде подобаваща важност на думите му, Голицин попита:

— А защо не можеш?

— Защото — отвърна кисело Владимир — сме седнали в средата на салона, за да им преградим пътя към изхода.

— Може би Коневич и банкерът планират бягство.

— Може би. И какво от това?

— Ще ти кажа аз какво! Изплъзнат ли ти се, с тях ти се изплъзват няколкостотин милиона долара, тъпако!

— До изхода на ресторанта са заели позиция двама души. Още двама чакат отвън пред главния вход на хотела. Трябва да преминат през три пръстена охрана. Освен това у мен са паспортите им, портфейлите им, а на всичко отгоре той е почти сакат. Казвам ви, няма къде да иде.

Мълчание.

Владимир извъртя очи нагоре.

— Какъвто и номер да се опита да ми спретне, е мъртъв.

Голицин мълчеше неодобрително.

След дълга пауза Владимир добави:

— Дадох му двайсет и пет минути да ми представи подписаните договори, иначе почвам да стрелям. Това беше преди двайсет и две минути. Мисля, че още три минути все някак ще го задържа да не избяга.

— И въпреки това тази история не ми харесва.

Владимир живо си представяше намръщеното лице на Голицин. До този момент той, Владимир, бе поел всички рискове и свършил огромната част от мръсната работа. Бе организирал и лично бе наблюдавал убийствата на мениджърите от фирмите на Алекс; негови бяха заслугите за отвличането, изтезаването и изтръгнатите подписи на самия Алекс; с всичко дотук се бе справил без нито една засечка. И се гордееше с това. Той бе направил Сергей Голицин богат — много, много богат. А какво получаваше срещу труда си? Дори едно „благодаря“ не се бе откъснало от сърцето на сприхавия старец. Да не говорим за „Браво, Владимир, момчето ми, страхотна работа свърши!“ Ала най-много се дразнеше, когато тоя мухлясал бюрократ оспорваше и критикуваше решенията му. Голицин от десетилетия не бе припарвал до оперативна работа на терен, а си позволяваше навсякъде да си навира носа. И все пак му бе обещал премия от сто хиляди долара в момента, когато изпълнеше задачата, плюс още двеста хиляди, ако успееше да му докара и онези триста милиона отгоре.

След година дебнене, надхитряване и ликвидиране на разни хора той бе толкова близо до наградата си, че можеше да я помирише. И сега нямаше никакво намерение да дава на стареца повод да му я отнеме. Да, беше му писнало от поученията и вечното мърморене, от обидите и униженията, на които го подлагаше този дърт плъх, но след няколко часа всичко това щеше да свърши. Само още няколко часа, и щеше да си прибере парите и тогава вече можеше да каже на Голицин къде да си завре поученията.

Ето защо той преглътна желанието да му кресне в слушалката: „Я млъквай и не ми се меси!“, а вместо това покорно каза:

— Не се бойте, остават по-малко от три минути. Ние сме на петнайсет метра и наблюдаваме всяка тяхно движение.

— Ти си един самонадеян тъпак. Гледай само накрая да не осереш всичко.

Оставаха само две минути до изтичане на дадения срок, когато осветлението в ресторанта внезапно угасна. Без всякакво предупреждение салонът потъна в мрак.

В същия миг вратата на кухнята се разтвори с трясък и отвътре излезе дълга процесия от келнери и готвачи, общо десет души. Сладураната с пищния бюст крачеше начело, гордо понесла шоколадова торта с десет запалени свещички. Грачейки с цяло гърло „Happy Birthday to You!“ с тежък унгарски акцент, процесията се насочи право към централната маса в ресторанта и там се спря, закривайки от погледите на Катя и Владимир масата, на която седяха Юджин, Алекс и Елена.

В момента, когато персоналът се строи около централната маса, пеейки фалшиво и тропайки с крака в нескопосана имитация на евтин американски ресторант, Алекс скочи от мястото си, вдигна празния стол до себе си и напрягайки всичките си останали сили, го запокити във витрината на три метра от масата им. В съзнанието си безброй пъти бе изрепетирал този замах, безброй пъти си бе казал: забрави болката в гръдния кош, забрави изкълченото си рамо, не обръщай внимание на оголените нерви по тялото си — използвай случая, защото втори няма да има.

И сега, когато столът се откъсна от ръцете му, той притвори за миг очи, затаи дъх и се помоли на Господ.

Столът описа дъга във въздуха и с оглушителен трясък, който отекна като музика в ушите на Алекс, се заби в огромното витринно стъкло. Посипаха се отломки.

Владимир стискаше в ръката си сателитния телефон и все още не можеше да се успокои след проведения разговор.

Катя седеше до него, подпряла лакти на масата, навела глава на една страна, и подслушваше всяка дума.

Тя ненавиждаше Владимир и изпита неописуемо удоволствие от ругатните и униженията, които за пореден път бе принуден да изтърпи от стареца. Не че обичаше и самия Голицин — този досаден егоист, този озъбен тиранин будеше у нея само най-искрена омраза. Но тя работеше за него. Срещу парите му безропотно изпълняваше и най-гнусните задачи, които й поставяше. И защо не? Парите си ги биваше, не че бяха чак толкова, но тя не се оплакваше. Две хиляди долара твърда заплата на месец — и то във време, когато безброй ветерани на КГБ бяха изхвърлени на улицата, миеха стъкла на коли по кръстовищата, протягаха ръка за жълти копейки — не беше никак зле.

Освен това Голицин беше хитър, лукав, покварен до мозъка на костите си и тотално безскрупулен. Катя бе готова да се обзаложи, че в новата Русия на силни лакти и корави юмруци старият плъх бързо-бързо ще си намери мястото и ще се издигне до върха. Можеше да бъде и по-лошо, мислеше си тя. Освен това възможностите, които й се предлагаха, бяха малко и не особено надеждни. Цели дванайсет години бе вършила мръсната работа на КГБ, когато Стената падна. За свой лош късмет в живота си бе усвоила само един вид умения.

До двайсет и шестата си година Катя имаше трийсет доказани убийства на пет континента. Всичките бяха извършени безупречно чисто и технически съвършено. Сега беше на трийсет и една и някога буйната й естествена грива бе изрусявана, боядисвана, пребоядисвана и избелвана толкова пъти, че висеше на безжизнени кичури по главата. Кожата й беше жълтеникава и спаружена. Дългите години под жаркото слънце на Африка и Афганистан я бяха състарили преждевременно. Лицето й все още можеше да мине за привлекателно, едва ли не красиво, ако не беше този леден поглед, който плашеше и прогонваше мъжете. На Катя не й пукаше — тя и без това предпочиташе жени.

Освен това сексът слабо я вълнуваше по принцип, а любовта — още по-малко.

За нейно съжаление именно арктическата й студенина привличаше неудържимо Владимир, който през последните години на няколко пъти се бе опитал да й се пусне. Подобно на много мъже с напомпано и непробиваемо его, и той не си падаше по излишните предисловия. Затова всеки път преминаваше направо към същината на въпроса, произнасяйки дълги и самохвални тиради с подробни описания на всичко, които смяташе да извърши с нея. Онова, което не звучеше физически невъзможно, беше безкрайно отблъскващо в своя натурализъм.

От своя страна Катя най-енергично го призоваваше да се разкара или в краен случай да извърши обещаните действия със себе си.

Една тъмна нощ, докато двамата дебнеха поредния обект за убийство от паркиран до бордюра пикап, той изостави словесните деликатности и премина направо към дела. Без излишни приказки я цапардоса два пъти с мекото на ръката си отстрани по главата, после я сграбчи за шията и се опита да я изнасили.

Катя не бе особено изненадана от тази еротична увертюра. Последвалата схватка бе краткотрайна, изходът от нея — недвусмислен. След това няколко седмици тестисите на Владимир пулсираха от болка.

Не че Катя му имаше зъб. Владимир си беше животно. Напълно естествено бе да се поддава на нагона си. Просто след този инцидент тя го намрази още по-силно.

Ето защо сега, докато Голицин му мелеше сол на главата по телефона, тя със злорада усмивчица попиваше всяка дума. Давай, старче! И, моля те, не пропускай най-хубавото — наречи го тъпак още няколко пъти!

И така, в мига, когато осветлението угасна, и двамата бяха твърде погълнати от собствените си мисли, неподготвени и негодни да реагират адекватно. До един момент ресторантът беше ярко осветен и малобройните посетители по масите разговаряха оживено помежду си; в следващия момент всичко потъна в мрак, а от мрака изникна войнствена тълпа келнери с бели униформи, които тропаха с крака и виеха някаква тъпа песничка.

Дълго колебание. После двамата едновременно скочиха на крака с извадени пистолети. Беше твърде късно.

Чуха трясъка от разбитата витрина и проточиха шии над скупчените келнери, за да видят какво става. Заповдигаха се на пръсти и заподскачаха като някакви идиоти. Ала обградени от мрака и ресторантския персонал, бяха напълно слепи.

Владимир, който обикновено се изживяваше като човек на действието, за пръв път през живота си не знаеше какво да прави и стоеше като вкаменен. Катя се окопити първа, вдигна пистолета и бързо изстреля три куршума в тавана: бум, бум, бум! Този й ход предизвика незабавен ефект, но за съжаление точно обратен на желания. Още първият изстрел отприщи хаос, а вторият и третият го подсилиха.

След гръмкия трясък от счупената витрина, след трикратното проблясване на дулото в тъмния ресторант и оглушителните изстрели всичко живо загуби ума и дума. Половината келнери се проснаха по лице на пода; останалите се юрнаха, крещейки и блъскайки се в мрака, по посока към кухнята. Клиентите наскачаха, разблъсквайки столове и маси, и побягнаха кой накъдето свари. Вой, писъци и глухи удари на човешки тела изпълниха помещението.

След трийсетина секунди някой се сети да щракне електрическия ключ и лампите светнаха. Катя и Владимир стояха насред салона като ударени от гръм и с изцъклени очи гледаха към масата на Алекс.

— Няма ги! — изрева Катя.

Което си беше самата истина. Тримата ги нямаше, бяха изчезнали, потънали вдън земя.

Няколко мига Катя и Владимир останаха на място, съвършено неподвижни, с вперени в празната маса, разширени от ужас, невярващи очи. Постепенно съзнанието им регистрира зейналата огромна дупка във витринния прозорец и тежкия дървен стол, който се бе закрепил като по чудо на рамката му, заплетен в завесата. Всякакви думи бяха излишни, нямаше нужда от формулиране на теории, от споделяне на подозрения и работни хипотези. Фактите бяха насреща им и ги гледаха неумолимо. Те бяха подценили Коневич. Бяха допуснали тъпа грешка, постъпили бяха като дилетанти.

Очевидно Коневич бе съобщил доверително на келнерката, че Владимир и/или Катя са негови стари приятели, които тайно празнуват рожден ден, и най-вероятно я бе убедил — вероятно подкупил — да угаси лампите в салона и да изиграят с останалите това циркаджийско представление за отвличане на вниманието. Не по-малко очевидно беше и това, че Алекс се бе престорил на по-тежко ранен, отколкото беше всъщност. Болезненото накуцване, изкривената походка, безжизнено увисналото рамо — никой жив човек с такива травми не бе в състояние да запокити масивния дървен стол, а още по-малко да офейка за секунди през дупката във витрината. Ала Алекс и съпругата му го бяха направили, успешно преодолявайки няколкото концентрични кръга охрана. Бяха им се измъкнали под носа и сега се намираха някъде из близките улици на Будапеща.

Бягаха, за да спасят живота си.

Катя първа се опомни и изкрещя на Владимир:

— Излез през прозореца и ги намери! Аз ще ида да събера останалите.

Той не отговори — нямаше време за приказки. Затича се към дупката в прозореца и с плонж се метна навън, като болезнено натърти коленете си в плочника. От устата му като бомба избухна цветиста псувня. Колкото и да го заболя от падането, многократно повече го измъчваше наранената гордост, това, че го бяха направили на глупак. Той се подпря на лакти, изправи се на крака и вдигнал пистолета, огледа улицата. Беше пуста. Паркингът също. Около хотела нямаше жива душа.

Алекс и другите двама се бяха стопили във вечерния мрак.

Вляво се намираше главният вход на хотела, охраняван от хората му; бе малко вероятно, макар и не изключено, Коневич да е побягнал натам. Владимир стисна пистолета и закуцука в обратната посока. Този път нямаше да има предупреждения. Нямаше да има втори шанс. Той стисна зъби, забрави болката от кървящите си колене и се затича напред.

Катя пробяга за секунда разстоянието до двете горили на масата край вратата; в този момент те мълчаливо се поздравяваха, че не са отговорни за тази каша. Когато Голицин научеше за допуснатата издънка, щяха да хвърчат глави. И то буквално.

Тя им кресна да я последват и подбра и другите двама, застанали до главния вход, и накрая отегчените постови на тротоара. Изпрати двама да догонят Владимир и с останалите четирима хукна в обратната посока.

После им даде знак да се разпръснат във ветрило, като просъска само една-единствена инструкция:

— Пипнете ли ги, веднага им вижте сметката!

8

Минута след като Владимир, Катя и хората им напуснаха ресторанта, дългата бяла покривка на масата се повдигна. Алекс подаде предпазливо глава и се огледа наоколо. Пред кухненската врата се мотаеха една келнерка и двама келнери и се вайкаха на висок глас, задето някакви гангстери бяха стреляли и прогонили всичките им клиенти. Келнерката плачеше безутешно, а единият келнер изглеждаше на ръба на нервен срив. Ако не се брояха тримата, ресторантът беше абсолютно празен.

Алекс се изправи и погледна към масата на Владимир и Катя. По пода не се въргаляха трупове; върху скъпия килим нямаше локви кръв. По всичко личеше, че трите изстрела, които бе чул, бяха или предупредителни, или стрелецът бе пропуснал целта. А може и да бяха стреляли напосоки през разбития прозорец, помисли си той.

— Няма ли ги? — попита шепнешком Елена изпод масата.

— Така изглежда — отвърна Алекс с тон, в който се бореха надежда и съмнение. — Изчакайте още малко.

Той докуцука до единия от келнерите пред кухненската врата, висок младеж, който изглеждаше значително по-спокоен от двамата си колеги, и го попита къде са бандитите. Извън сградата, отвърна младежът. Мъжът изскочил през прозореца, а жената хукнала към вратата, като подбрала и останалите гадове. Страшното мина, увери той Алекс. Лошите вече ги няма. Портиерът е извикал полицията. Всеки момент наоколо ще гъмжи от ченгета. Алекс се върна при масата, метна пътните чанти на здравото си рамо и каза на Елена и Юджин, че е безопасно да излязат. Елена се измъкна първа и във внезапен порив обви ръце около шията му, но веднага го пусна, когато той се сви и изохка от болка.

След нея изпълзя Юджин — гръмогласен, превъзбуден и напълно объркан. Не спираше да пита Алекс защо внезапно го е сграбчил, напъхал под масата и запушил с длан устата му. Алекс се опита да го избута навън, но Юджин се заинати и каза, че няма да мръдне, докато не получи отговор на въпросите си, и то по възможност смислен.

— Дълга история — каза Алекс, като се оглеждаше припряно наоколо. — Нямам време да ти обяснявам всичко.

Планът, макар да беше прост и ефикасен, се изчерпваше с примамването на убийците им извън ресторанта и изпращането им по грешна следа, колкото двамата с Елена да се доберат до трабанта на Юджин и да изчезнат час по-скоро.

Но как можеше сега да излезе, за да търси трабанта на паркинга, където можеше да се натъкне на Владимир или на някой от хората му! Освен това изведнъж си даде сметка, че ако оставеше Юджин сам в ресторанта, онези можеха да се върнат и да си го изкарат на него. Междувременно протестите на Юджин ставаха все по-гръмки. Алекс му махна с ръка да се успокои и се опита да предложи друго обяснение:

— Тези хора отвлякоха двама ни с Елена, съдраха ме от бой и ме принудиха да им прехвърля фирмите си. Сега искат да докопат и твоите пари. Да вървим!

— Моите пари?!

— Да, Юджин, точно това казах.

— Ти познаваш ли ги?

— Срещнах ги тази сутрин. Нямам никакво желание да ги опознавам по-отблизо. Хайде, да побързаме! — Алекс хвърли тревожен поглед към изхода. Нямаше време за приказки.

— Кои са тия?

— Юджин, много те моля, млъкни и ми помогни малко! Те са някъде отвън. В момента ни търсят из близките улици. Много скоро ще се сетят, че сме ги изпързаляли, и ще се върнат тук. Това са професионални убийци. Чуваш ли какво ти казвам?

За тези две минути, през които Алекс едва не го бе задушил под масата, Юджин бе преминал от леко алкохолно опиянение към смъртна уплаха, но и тя не бе продължила дълго. Сега той бързо се връщаше към едно по-познато душевно състояние: на гневна превъзбуда.

— Дяволите да те вземат, не мърдам от тук, докато не дойде полиция!

— Виж какво, може и полицията да е замесена. Всъщност това е почти сигурно. Тези хора имат връзки навсякъде, дори не можеш да си представиш! Нямам време да… Слушай, Юджин, хайде да изчезваме!

Юджин още изглеждаше гневен и изпълнен със съмнения — беше му се насъбрала много информация за смилане. Накрая Алекс реши да бъде болезнено откровен с него, като дори пресили леко нещата.

— Тези хора гонят не само Елена и мен, ами и теб, Юджин. Искат да те отвлекат и измъчват, за да принудят съдружниците ти да преведат парите си по моята сметка. Накараха ме да им прехвърля собствеността на фирмите си, а сега искат да присвоят и твоите триста милиона, до цент. След което ще те убият.

Изведнъж Юджин усети, че му прилошава.

— Искат да ме убият?! — попита той с писклив глас. Това вече беше прекалено. Поемайки дълбоко въздух, той се подпря на масата и с мъка запази равновесие. Цялата му самонадеяност се бе изпарила като дим. Насилваше се да събере мислите си, но не успяваше. Ах, защо му трябваше да пие всичките тези бири! Колко бяха — осем, девет? Във всеки случай твърде много.

Алекс сложи ръка на рамото му.

— Да — отвърна тихо той. — След като те бият и изтезават, след като задигнат всичките ти пари, да, Юджин, тогава ще те убият.

Елена, която до този момент слушаше мълчаливо отстрани, реши, че е време да се намеси. Този човек имаше нужда от силен шок, за да се помръдне от мястото си, и тя му го осигури:

— Виж какво направиха с Алекс. Погледни обезобразеното му лице. Та те за малко не го убиха, Юджин. Налагаха го с часове, жигосаха го с нажежено желязо. Така ще постъпят и с теб. А сега, моля те, престани да ни губиш времето. Прави каквото ти казва Алекс.

Най-накрая Юджин сякаш разбра за какво става дума и реагира по единствения начин, на който бе способен при създалите се обстоятелства — повърна. От гърлото му изригна огромна, енергична струя и заля пода пред краката му. Прегънат на две, той няколко пъти си пое дълбоко дъх, избърса устата и носа си с ръкава на ръчно шития костюм за над хиляда долара, след което каза първото умно нещо за тази вечер:

— Да се махаме от тук!

Алекс пристъпи към келнера, с когото бе разговарял преди, и учтиво му обясни какво им е нужно, като пъхна в ръката му ключовете от оранжевия трабант заедно с една стодоларова банкнота и обещание за още една в мига, в който им свършеше работа.

Владимир тичаше по дългата тясна уличка, като отчаяно се бореше с надигащата се в него паника. Вече отдавна трябваше да ги е настигнал. Според изчисленията му това беше единствената посока, в която Коневич, жена му и техният дебел приятел биха могли да поемат, след като бяха избягали от хотела.

Дори Коневич да се правеше на по-немощен, отколкото беше в действителност, Владимир беше напълно убеден, че поне отчасти го е осакатил. Та нали лично го бе цапардосал с онзи стол по крака! Бе замахнал с такава сила, че дървото не бе издържало и се бе разцепило на трески от удара. Истинско чудо беше, че Коневич можеше изобщо да ходи; но да тича беше изключено.

Освен това с него се влачеха дребната му съпруга и онзи шкембест американски банкер. Докато Владимир беше маниак на тема фитнес, бивш боец от Спецназ, който всеки ден прекарваше часове в гимнастическия салон, за да се поддържа в перфектна физическа форма. А сега бе спринтирал с всички сили в продължение на четири, може би дори пет минути.

Той забави скорост до колеблив тръс, после направи няколко последни ядовити крачки, докато накрая се закова на място. Беше останал без дъх. Не, това наистина не се връзваше. Погледна часовника си — шест минути.

Шест минути!

Един осакатен, един дебеланко и една жена — жена! — по никой начин не можеха да го надбягат. Просто нямаше как да стане, заключи той в момент на болезнено просветление.

Владимир започна трескаво да изрежда наум различни варианти — един прост процес на елиминиране, който бе длъжен да приложи преди шест минути, не сега. Първо: ако тримата бяха изскочили през прозореца и побягнали, но в обратната посока, екипът пред главния вход щеше да ги забележи и да открие огън. Второ: ако вместо през прозореца бяха излезли през фоайето към главния вход на хотела, поне един от двата екипа — до изхода на ресторанта и във фоайето — щеше да им пресече пътя и да ги вкара в чувала. Просто и ясно.

Имаше обаче и трета възможност. При това такава, която изискваше най-малко физическо усилие от един ранен, трудно подвижен мъж, поради което с всяка изминала секунда му се струваше все по-вероятна. Той изпсува грозно.

Ако само Катя не му бе излаяла да тича подире им през прозореца! Ах, каква тъпа кучка! Беше се паникьосала като някакъв сополив новобранец. Правило номер едно: най-напред се убеди, че онова, което си мислиш, че виждаш, действително е това, което виждаш. Трябваше да дръпнат завесите и да погледнат под масите.

Я виж ти — Алекс и неговите приятелчета си играят на криеница с нас?! Бум, бум, бум! Колко просто щеше да бъде. И колко приятно — балсам за душата!

Ала не, те се бяха хванали на игричката на Коневич — игра на котка и мишка, в която мишката ги бе победила. Каква глупост! Но вината за нея беше на Катя, не негова.

Всъщност, един момент — ако се замислеше, оня спаружен дъртак Голицин си беше виновен за всичко! Нима лично той не одобри плана да завлекат Коневич в тоя хотел! Е, да, наистина, Владимир го бе убедил, че ще мине лесно. Но винаги имаше риск и дъртият плъх го знаеше, ама нали беше алчен за пари, пари, пари!

Коневич му бе заложил капан и старецът се бе хванал като пълен идиот. Той си бе виновен, никой друг.

Изведнъж сателитният телефон на кръста му избръмча и се затресе. След дълъг миг на колебание Владимир го откачи от колана и го вдигна пред лицето си, обзет от смразяващ ужас — доскоро едно непознато за него чувство. Най-вероятно беше Голицин. Не, каза си той, няма да отговарям, каквото и да става. Ще го оставя да си звъни, докато старият клоун се откаже.

При мисълта, че ще му се наложи да дава обяснения за цялата тази каша, да си признае, че е оставил Коневич да му избяга, и да се оправдава за собствената си глупост, Владимир усети, че му призлява.

От друга страна, можеше да е и Катя. Може би му звънеше, за да му каже, че ги е настигнала, че Коневич, дребната му жена и дебелият им приятел лежат мъртви в някой тъмен ъгъл на някоя сляпа уличка, че вече ги няма, а с тях и всички беди, които им бяха причинили. Ах, как копнееше да чуе нещо такова!

И така, кой му звънеше? Дяволът или Спасителят? Дъртият плъх или кучката?

Той натисна бутона за отговор и прилепи телефона до ухото си.

Гласът на Голицин беше напълно спокоен, едва ли не равнодушен:

— Двайсет и петте ти минути отдавна изтекоха. Допускам, че си го изтървал.

Владимир усети как страхът отново го сграбчи за гърлото. Гласът отсреща беше така равен, така смразяващо студен. Няколко мига той не знаеше какво да каже. Стоеше като истукан, борейки се с изкушението да запокити телефона и да побегне по-далеч от там, колкото го държат краката. Да започне нов живот в Индия или Занзибар, или където и да е — беше му все едно.

Какво да каже?

— Мълчанието ти го потвърждава — сопна се Голицин. — Остави се да те надхитри един пълен дилетант.

— И въпреки това ви направих богат!

— Е, и?

— Сега притежавате стотици милиони. Това нищо ли не значи за вас?

— Не. — Просто „не“.

— Още не е избягал — рече Владимир, като се опитваше да звучи убедително. Жалният му умоляващ глас отекна по линията и се върна в ухото му, за да го досрази.

— О, и двамата знаем, че е изчезнал — изсъска Голицин, и с право. — А с него и моите триста милиона. Вдън земя. И всичко това заради теб, некадърен малоумнико.

Владимир вдигна поглед към навъсеното, покрито с облаци нощно небе. Уличката беше тясна и пуста — нямаше пешеходци, не се виждаха заблудени туристи, нито дори обичайният за такива места вонящ на алкохол клошар, задрямал пред нечия врата. Беше сам — един смъртник, един треперещ от страх жалък страхливец, който молеше за пощада. Малкото магазинчета от двете страни на улицата бяха затворени, със спуснати решетки, заключени с едри катинари. Валеше дъжд и вятърът го навяваше на талази. Тук-там в околните прозорци се виждаше светлина, телевизори хвърляха разноцветни отблясъци по стъклата. Безрадостният градски пейзаж засилваше чувството му за безнадеждност.

— Съжалявам — каза задавено той. Тази едничка дума, която произнасяше за пръв път през живота си, излезе от устата му сдъвкана, изопачена, неразбираема. Той реши да пробва отново, като този път събра цялата убедителност, цялото искрено разкаяние, на което бе способен, за да умилостиви зловещия глас отсреща. — Много съжалявам. Честно. Много, много съжалявам.

— А, така ли?

— Да. Съжалявам, много съжалявам.

— Да съжаляваш не стига, глупако. Можеш да съжаляваш, ако си разлял кафе на килима ми. Но да ми загубиш триста милиона долара? Да оставиш Коневич да ти се измъкне под носа? И после да ми кажеш, че съжаляваш?! — Голицин помълча няколко мига, после произнесе присъдата си: — Когато приключа с теб, ще разбереш истинското значение на тази дума.

Владимир посегна към колана отзад на кръста си и извади пистолета. Преглътна шумно и рече:

— Ето, тук грешиш. Никога няма да ме хванеш, дърто плашило!

— Слушай ме внимателно, тъпако! Където и да избягаш, ще те открия. Дните ти са преброени и колкото ти остават, ще ги преживееш в страшни мъки, гарантирам ти.

Владимир се изсмя; смехът му отекна между смълчаните фасади на къщите, горчив и подигравателен. Над затворените магазинчета светнаха прозорци, подадоха се загрижени лица.

— Смешно ли ти се вижда? — просъска Голицин.

— Ами да! Как, не е ли смешно? Толкова пари ти загубих! А сега… да го духаш. — Той вдигна пистолета до лявото си слепоочие, доближи телефона до дулото, изкрещя „Сбогом, мръснико!“ и пръсна черепа си в тъмната уличка.

9

Оранжевият трабант спря с жално скърцане пред импозантния вход на хотела, на два сантиметра от високия бордюр. Алекс, Елена и Юджин се подадоха един по един през въртящата се врата, огледаха се вляво и вдясно и се затичаха към колата. Алекс пъхна още една стодоларова банкнота в протегнатата ръка на келнера, промълви някаква благодарност и тримата се навряха в тясното купе. Ключовете бяха на таблото, двигателят работеше. Елена седна зад волана и натисна поривисто газта.

С ядовито тракане на двутактовия мотор, кашляйки и бълвайки лют синкав дим, колата се отлепи с мъка от бордюра — неугледна и немощна, точно както я бе описал Юджин. Бяха минали едва две години, откакто бе слязла от конвейера, а изглеждаше напълно съсипана. От броня до броня това си беше една купчина немощна пластмаса, с белеща се на люспи боя и безброй вдлъбнатини по каросерията.

Алекс не даваше пет пари за външния й вид. Тъкмо обратното — колата беше чудесна. Всяко потракване на раздрънканото шаси, всяко припукване на двигателя, всяко облаче дим от пробития ауспух — всичко беше идеално за целите му. Никой не очакваше човек с неговите възможности да седи в такава бракма.

В продължение на пет минути, откакто бяха тръгнали, никой не продумваше. Дъждът барабанеше по покрива. Алекс се смъкна докрай надолу, опитвайки се да прикрие високия си ръст, докато Елена шофираше, изпънала шия нагоре, за да изглежда по-висока.

Трийсетте минути, прекарани под бдителния поглед на злодеи, които не биха се поколебали да им видят сметката, им бяха опънали нервите. Непрекъснато надничаха през задното стъкло. Струваше им се, че ту една, ту друга кола ги следи, и всеки път въздъхваха облекчено, когато накрая отбиеше по някоя пряка. Самите те се движеха без цел — Елена караше напосоки по тесните улички, само и само да се отдалечи от хотела, от Катя и Владимир и тяхната банда убийци. Когато спря на червения светофар пред някакво голямо кръстовище, тя най-после попита Алекс:

— А сега накъде?

— Към границата — отвърна без колебание той. — Трябва да се махнем от Унгария.

— Не бързай! — обади се от задната седалка Юджин, който бе почнал да възвръща самоувереността си. — Алекс, преди да тръгнеш за където и да било, трябва да те прегледа лекар — добави загрижено той. — Да можеше само да се видиш отстрани! Сигурно имаш сътресение на мозъка, счупени кости, вътрешни кръвоизливи, кой знае още какво!

— Не е разумно, Юджин — отсече Алекс. — Казах ти, тия хора имат връзки навсякъде. Те са бивши офицери от КГБ, по дяволите. Ти си американец, нямаш никаква идея какво значи това.

— Добре. Ти ми обясни какво значи.

— Те са били царе в тая страни. Пуснали са пипала навсякъде, имат възможности и влияние, каквито не можеш да си представиш. След като се опомнят, кой знае, може да вдигнат под тревога и унгарската гранична полиция! С пълните ни имена, подробни описания, евентуално с някакви скалъпени обвинения, за да оправдаят арестуването ни. Няма да можем да се измъкнем за нищо на света.

Мълчание. Юджин и Елена обмисляха казаното от Алекс.

— Всъщност — продължи Алекс, като внимателно претегляше всяка дума — мога с достатъчно основание да предположа, че унгарците вече са известени.

Настъпи ново мълчание, по-дълго и по-тягостно от преди. Да бъдат обявени за национално издирване — това определено бе една възможност, която в никакъв случай не биваше да пренебрегват. Само допреди година-две Унгария бе полицейска държава; ако нещата се бяха случили тогава, нямаха никаква надежда.

— В такъв случай гарите и летищата са забранена територия за нас — каза Елена. — Те първо там ще се обадят.

Алекс кимна.

— Мисля обаче, че преди да предприемат каквото и да било, най-напред ще обходят болниците и частните лекарски кабинети. — Той стисна Елена за бедрото. — Нашият шанс е най-близката сухопътна граница. — Извърна се и погледна Юджин на задната седалка. — Оня мобилен телефон още ли е у теб?

Юджин се потупа по сакото.

— Няма го. Стоеше на масата, когато ти ме дръпна долу. Предполагам, че е още там.

— Да, разбира се.

— Паспортите ни, Алекс! — досети се внезапно Елена. — И те са у тях! Може би все пак е по-добре да останем тук. Да намерим някое безопасно място и да се скрием.

— Не — отвърна Алекс, като размаха пред лицето й няколко малки червени книжки. — Бях ги скрил в една тайна преграда на пътната ми чанта.

Елена поклати глава. Изобретателността на съпруга й отдавна бе престанала да я изумява, но настояването му да вземе пътните чанти на срещата им с Юджин в ресторанта си беше гениален ход. Тя реши да си замълчи за червените книжки в ръката му.

Но те привлякоха вниманието на Юджин, който попита:

— Това легални паспорти ли са?

Елена улови погледа му в огледалото за обратно виждане.

— Всеки път когато Алекс придружава Елцин на задграничните му пътувания, той дава паспорта си за съответната виза. Сега, когато руснаците най-после имат право да пътуват в чужбина след седемдесет години крепостничество, консулският отдел на Външно министерство е заринат от молби за визи. Планини от хартия. И най-често молбите, подадени със съответните паспорти, се губят в бъркотията. Това са съветски бюрократи, Юджин. Истинско чудо е, че си намират пътя за вкъщи след работа.

Алекс продължи нататък:

— Когато до пътуването останат два-три дни, от офиса им се обаждат да проверят какво става. За по-голяма тежест споменават и името на Елцин. Вместо да търси игла в копа сено, въпросният чиновник чисто и просто издава нов паспорт, получава съответната виза и ни го доставя по куриер. А след месец-месец и нещо, когато открият оригиналния паспорт, го изпращат по пощата.

— Колко паспорта имаш общо? — попита Юджин, който искрено се забавляваше с тази разходка из дебрите на руската бюрокрация.

— Честно казано, и аз не знам.

— Предположи!

— Десет. Дванайсет. Може би повече.

Елена на два пъти бе придружавала съпруга си при задграничните пътувания на Елцин; самата тя имаше три паспорта — единият от които, разбира се, в момента беше затъкнат в задния джоб на мъртвия Владимир. Ала Алекс винаги слагаше по един-два резервни в багажа им, за в случай че онези, които той и тя ползваха в момента, внезапно се загубеха или бъдеха откраднати.

— Има две граници, към които можем да вървим — каза Алекс, обмисляйки гласно възможностите пред тях. — На запад от нас е Австрия, а на северозапад — Чехословакия.

— Е, добре, накъде?

— Мисля, че към Австрия все пак е по-разумно. Хем е по-близо, хем притежавам дял в една рекламна къща във Виена. Президентът се казва Иля Мечников. Добър човек, имам му доверие. И най-важното, КГБ няма никакво влияние там. — Той свали надолу прозореца и пое дълбоко въздух. Нощта се очертаваше мразовита. Струя леден вятър го блъсна в лицето, но от това само му се зави свят. Помисли си за момент, че ауспухът на трабанта като нищо бълва въглероден окис в купето. — За съжаление на австрийската граница ще ни искат виза. Докато чехите и словаците, като бивши членове на съветския блок, все още имат безвизов режим за руски паспорти.

— През кой граничен пункт предпочиташ да минем? — попита Елена, след като Австрия бе изключена от плановете им.

— По-добре да избягваме главните пътища. Най-големи шансове имаме, ако се движим по второстепенни или между селски. Колкото по-незначителен е един граничен пункт, толкова по-малко ще ни проверяват граничарите.

В този момент Юджин реши да се включи в дискусията и проточи шия откъм задната седалка:

— И после какво?

— После… право към най-близкото международно летище — отвърна Алекс. — Което се пада в Словакия.

— И после Русия, така ли?

— Може би.

— Не смятам, че имаш голям избор, приятелю. В твой интерес е да се прибереш колкото се може по-бързо.

— Така ли?

— За да анулираш онези документи, преди някой да ги е пуснал в действие.

— Тъкмо сега си имам други грижи — отвърна замислено Алекс. Протегна ръка и включи малката лампичка на тавана, която сякаш беше единственото изправно нещо в колата. После зарови нос в паспортите, като прелистваше и внимателно оглеждаше всяка страница.

— Знаеш ли какво си мисля? — обяви внезапно Юджин, като с усилие се наведе напред от седалката си.

— Знам, че бездруго ще ми кажеш.

— Ще ти кажа и още как! Мисля, че са те ударили по-силно по главата, отколкото съзнаваш. Ти просто не разсъждаваш! Та те могат за часове да изгребат банковите ти сметки, а за още ден-два да източат и парите на нашите инвеститори в банките ти.

— Не ти ли се струва, че това са доста пари и може да се затруднят? — попита Алекс, който сякаш не се вълнуваше от проблема.

— Много добре знаеш какво имам предвид. Хайде, момче, напрегни си мозъка! Могат да преведат парите в някоя банка в Швейцария или на Азорските острови. После ще ги превъртят през още стотина банки, докато окончателно им загубим следите.

Без да крие самодоволството си, Алекс отвърна:

— Не мисля, че ще стане точно така.

— Я помисли пак!

— Хората, които ме принудиха да подпиша онези писма, нищичко не разбират от банково дело. За да пипнат дори един долар от сметките ми, ще им трябват номерата на тези сметки, както и паролите за достъп.

— Аха.

— А пък тези данни се намират в заключен сейф в личния ми кабинет, който се охранява денонощно. Те не се сетиха да ме попитат, пък и аз не сметнах за нужно да ги просвещавам.

Елена се пресегна и потупа съпруга си по бедрото.

— Ти си гений!

Той не отговори, заровил отново нос в паспортите.

Сергей Голицин седеше зад огромното резбовано бюро на Алекс и гледаше десетте нетърпеливи физиономии около дългата маса за съвещания. Да използва личния кабинет на Алекс като команден център на операцията по издирването и залавянето му си бе чиста ирония на съдбата.

Пред всеки от мъжете имаше монтиран по един телефонен апарат. Наоколо бяха разхвърляни бележници и сателитни телефони. Масата беше задръстена с празни чаши от кафе. Пепелниците преливаха от фасове. На една от стените с тиксо бе залепена карта на Унгария в мащаб 1:10 000, по която стърчаха няколко десетки карфици с жълти и червени пластмасови главички. На съседната стена висеше още по-голяма карта на цяла Европа, изпъстрена по подобен начин с разноцветни обозначения.

Мъжете в стаята знаеха наизуст адреса на скромния, но удобно разположен апартамент на Коневич в Париж. Знаеха и хотелите, в които предпочиташе да отсяда, както и адресите на всички представителства и филиали на „Коневич и сие“ извън пределите на Русия. Всеки адрес беше обозначен с карфица на картата, а пред всяка сграда вече дебнеха по един-двама техни хора. Отровна гъба лютив цигарен дим висеше под тавана на помещението.

Шестте етажа на „Коневич и сие“ под тях бяха пусти. Бригада от специално подбрани охранители патрулираха около сградата, докато останалите служители си бяха по домовете, вдигаха масите след вечеря, спяха с жените и любовниците си или кротко хъркаха под завивките. Неколцина по-амбициозни кариеристи се бяха опитали да останат по работните си места, но гардовете ги бяха прогонили не особено любезно, след като бяха изключили телефоните и компютрите им.

На главния вход на сградата бе поставен надпис, обявяващ два почивни дни за всички служители на фирмата. Утре сутринта пред входа щяха да бъдат разположени взвод начумерени гардове — за в случай че някой пропуснеше да прочете надписа.

През последните два часа в помещението се чуваше само един-единствен звук, различен от напрегнатото дишане на събраните мъже. Това бе пискливото бръмчене на някакъв странен инструмент, който двама души — съответният специалист и неговият помощник — използваха, за да отворят вградения в стената сейф. Специалистът на два пъти ги бе уверил, че всичко върви „супер перфектно“. Никакви засечки, никакви изненади, бе казал той, и Голицин нямаше основание да не му вярва.

Преди шест месеца, когато Алекс Коневич бе наредил да инсталират в кабинета му персонален сейф, със задачата естествено бе натоварен шефът на фирмената охрана. Голицин я възложи на един специалист касоразбивач, който навремето бе работил за него в КГБ и притежаваше енциклопедични познания за сейфове и ключалки. Инструкциите, които Голицин му бе дал, бяха точни, макар и взаимно противоречиви.

Нищо освен най-доброто за шефа, бе заръчал той. Избери западна марка, която да се ползва със солидна репутация, да изглежда внушително, да струва много пари и най-важното — да бъде от модел, който да можеш при нужда да отвориш за час-два.

Най-после първият заместник на Голицин, Феликс Глебов, се осмели да наруши тишината.

— Минаха три часа — каза той. — Къде ли се е дянал тоя?

— Още ни бяга — отвърна Голицин, хвърляйки изпепеляващ поглед по протежение на заседателната маса. — Той е като подгонен заек, който тича, за да спаси живота си. — Голицин замълча за момент и се почеса по долната челюст. — Което засега явно му се удава, понеже има насреща си банда малоумни некадърници.

Един от споменатите некадърници — едър мъжага с дебел врат, който се въртеше настрани като купола на танк, се обади, за да отклони по някакъв начин обвинението от обраслите си с рунтави косми рамене.

— Разположил съм десет способни мъже на Будапещенската гара. Още двайсет са заели позиции на летището, по един на всяко билетно гише. Всички са бивши офицери на КГБ или на унгарската тайна полиция. Друг отряд мои хора ги очаква на летище Шереметиево, в случай че успеят някак да се доберат до тук. — В желанието си да впечатли присъстващите със своята предвидливост той гордо добави: — На всички са раздадени цветни снимки.

— Браво на теб! — каза следващият некадърник, съсухрен човечец със сипаничаво лице и алкохолни торбички под очите, който, без да губи време, заизрежда собствените си постижения. — Само преди минути разговарях по телефона с унгарския заместник-министър на вътрешните работи. И двете му деца са в частни училища и сега той юрка като говеда подчинените си, за да си заслужи стоте хиляди долара, които му обещах, ако спипа нашите хора. Преди час всички гранични пунктове са вдигнати под тревога. Граничната и националната полиция са уведомени, че издирваме сериен убиец с двамата му съучастници.

Той замълча за миг, за да се убеди, че всички го слушат, и после продължи:

— Катя и един от хората й са дали показания пред полицията. Казали са, че лично са видели как Коневич е наръгал с нож непознат човек на летището. Били го познали по снимките в някакво руско списание, но не помнели дали бил кинозвезда или някаква друга знаменитост. Докато се сетят, минало време, затова едва сега подавали сигнала.

Последният умен ход беше дело на Катя, но, разбира се, мъжът с торбичките и сипаничавото лице не счете за нужно да спомене тази дребна подробност.

Следващият поред от присъстващите — представен им същата вечер от Голицин като Ники, без фамилно име, просто Ники — поседя мълчаливо известно време, като дърпаше лениво дим от миризлива пурета и се бореше с налегналата го убийствена скука, наблюдавайки двамата касоразбивачи. Облечен от глава до пети в лъскава черна кожа и обут в тежки рокерски ботуши с множество капси, той беше единственият от събралите се около масата, за когото корпоративният дрескод очевидно не се отнасяше. А също и единственият, който не работеше пряко за „Коневич и сие“, следователно и за самия Голицин.

И тъкмо защото не беше от КГБ, Ники пет пари не даваше за някакви външни изрази на чинопочитание.

Настаналата тишина най-накрая стигна до вниманието му, той се сепна и видя всички погледи, вперени в него. Смачка пуретата си върху лъскавата повърхност на масата, ухили се с белите си зъби, сякаш ситуацията му се струваше безкрайно забавна, като остана няколко мига в тази поза, докато всички разберяха за какво иде реч. Защото Ники принадлежеше към един различен свят, свят без протокол и правила освен едно: правилата са създадени, за да бъдат нарушавани.

Ала и без фамилно име, без да го познаваха или изобщо да го бяха виждали на живо преди, поне половината от присъстващите се досещаха кой е Ники. Снимката му бе красила всички бюра и поделения на КГБ в страната достатъчно дълго, за да хване плесен. Лицето на нея без съмнение изглеждаше доста по-младо. Някак по-изпито, не толкова мазно и месесто, и без прошарената конска опашка, която потрепваше наперено всеки път когато Ники направеше крачка с тежките си боти. Лице с доста по-малко белези, без галерията от татуировки на шията и със сигурност снимано, преди огромният нос да бе видоизменен в сегашната безформена, подобна на карфиол маса.

Ники, известен също като Игор, известен също като Леон и под още половин дузина псевдоними, всеки от които бе използвал за кратко през бляскавата си кариера, беше всъщност някой си Николай Козирев, глава на най-голямата престъпна групировка в Русия.

Каква ирония имаше във факта, че сега той седеше на една и съща маса с тези хора, пиеха си заедно кафето и пушеха като стари приятели! В предишния си живот всички те го бяха гонили по цялата територия на Съветския съюз, а и далеч навън. С мафията обикновено се занимаваше милицията, но организацията на Ники бе пуснала пипала във всеки руски град, бе изградила мрежи, които се простираха из цяла Европа и Азия, с процъфтяващи филиали в Брайтън Бийч и Маями. Ники беше стар познайник на силите за сигурност от Ню Йорк до Тимбукту. Трима различни президенти на САЩ и куп световни лидери бяха бомбардирали двама генерални секретари на КПСС с настоятелни молби да приберат Ники на топло.

Между безбройните си и най-разнообразни начинания Ники се занимаваше с препродажба на едро на отвлечени момиченца за бордеите на света, притежаваше цяла верига студиа за порнографски филми, занимаваше се с контрабанда, включително на оръжие, а също така и на крадени коли, скъпоценности, произведения на изкуството; търгуваше с хероин и всевъзможни други нелегални фармацевтични продукти, а съвсем неотдавна бе навлязъл с подобаваща помпозност в бързо развиващия се в Русия бизнес с отвличания — най-вече на собственици и мениджъри на крупни компании и всякакви други новобогаташи. Навсякъде, където можеше да се направи бърза печалба по лесен и незаконен начин, Ники Козирев се набъркваше с лепкавите си пръсти. Поръчковите убийства от години заемаха почетно място в неговия репертоар. Със самите си мащаби, обхват и безскрупулна жестокост бизнесът на Ники се бе оказал непосилен за редовата милиция, дори да не се отдаваше особено значение на слуховете, че половината висши милиционерски началници му бяха в джоба.

По-вероятната цифра беше около една четвърт.

И така, постепенно КГБ бе въвлечено в издирването му, като получи указания от най-високо място да приложи всички мръсни номера в арсенала си за неговото залавяне и обезвреждане.

Ала въпреки всички свои усилия, въпреки безкрайните години на изтощителна работа те нито веднъж не бяха успели да го пипнат, дори да се доближат до него.

— Я ми кажи още веднъж — започна Ники, като огледа закачливо насядалите около масата — как точно ти се изплъзна тоя тип?

Много добре знаеше как е избягал Коневич. Вече бяха минали тази тема, бяха я разчовъркали в най-малки подробности. Ала той презираше от цялата си душа тези бивши копои от КГБ и не би пропуснал с лека ръка случай да им натрие носовете.

Без да прикрива раздразнението си, Голицин каза:

— Какво значение има? Изплъзна се. Сега ще го намерим и заловим.

— Има значение, защото аз казвам, че има значение.

— А, така ли?

— Аха. Просто се опитвам да си представя как сте се оставили да ви прецакат така баламски, тъпанари такива. — Устните му се изкривиха в ехидна усмивка, докато наблюдаваше Голицин. — Я ми напомни, на колко години беше тоя Коневич? Кой го е обучил да бъде такъв Худини? КГБ? Спецназ?

— Владимир е глупакът, който допусна това да се случи. А той е от твоите, или поне беше, когато проверих за последен път.

— Да бе, само дето последната година го бяхте взели назаем. Когато ви го дадох, Владимир беше истинска машина за убийства. Обаче вие го разглезихте, покварихте го, превърнахте го в непохватен малоумник. Кретени.

Голицин пое дълбоко въздух и преброи до десет. Само преди час бяха провели същия разговор, цели петнайсет минути си бяха разменяли същите реплики. Той събра всичкото си търпение и каза:

— А сега ми кажи какво правят твоите хора.

Ники се бе съвзел от обзелото го отегчение и здравата бе изритал тия кретени в задника; доволен, той потисна усмивката си и каза:

— Е, добре. За случая са уведомени всички мои хора в Източна Европа. Понеже паспортите им са у нас, на тях ще им трябват нови, нали така? И какво ще направят? Ще се опитат да си набавят ментета, нали така? Всеки един фалшификатор в Унгария, до последния, е предупреден да ни сигнализира в мига, когато ония влязат във връзка с него.

Голицин кимна. Дотук звучеше добре.

Ники измъкна от джоба си още една пурета, запали я и каза:

— Пуснал съм бригади джебчии по всички гари и летища в Европа. Те имат инструкции да си отварят очите за накуцващ дългуч, засукана блондинка и шкембест американец.

Малоумникът, който преди малко се бе похвалил със собствените си усилия за завардване на гари и летища, се наведе напред и посъветва Ники:

— По-добре би било да им раздадеш снимки. Нашият опит показва, че визуалното онагледяване е далеч по-ефективно от словесните описания. — Той се усмихна накриво и продължи: — Ако разполагаш с факсове, с удоволствие ще ти предоставя снимките им.

Той веднага се разкая, че изобщо си бе отварял устата.

— Факсове, викаш? — прогърмя гласът на Ники, който с мъка се сдържаше да не скочи от мястото си и да го удуши. — Нямаш проблем, тъпако. Както е известно, всеки джебчия е оборудван с факс. Носи го в задния си джоб.

Останалите около масата хвърляха гневни погледи към своя дебеловрат колега заради глупавата му забележка. Нищо чудно, че тоя Ники им се бе изплъзвал с такава лекота.

Ники подпря облечените си в черна кожа лакти на масата.

— Чуй ме сега, малоумнико. Тези хора нямат нужда от твоите снимки. Те са джебчии, а джебчиите са… какви? Наблюдателни, нали така? Това им е работата. Да наблюдават. По цял ден гледат и преценяват хората. Докато мигнеш, могат да ти кажат дали някой има пет долара в джоба си, а друг — хиляда.

Ники удостои нещастника с още един изпепеляващ поглед и млъкна. Какво разбираха тия? Колкото свиня от кладенчова вода. Той дръпна от пуретата, облегна се назад и на лицето му отново се изписа отегчение.

Следващият поред, в предишния си живот офицер за връзка на Министерството на вътрешните работи с Интерпол, се присви уплашено на стола си с поглед, втренчен в гладката повърхност на масата, отлющи с нокът някаква невидима коричка от носа си, после промълви с едва чут глас:

— Обадих се на бившите колеги и ги уведомих, че до броени часове ще получат заповед за ареста на Алекс.

Той млъкна и зачака поредния докладчик да вземе думата. Няколко мига никой не проговори. Тишината беше оглушителна.

Мъжът погледна боязливо с крайчеца на окото си Голицин, който изкриви лице в презрителна гримаса.

— И какво направиха колегите ти в отговор на твоето обаждане? — попита троснато той, като го изгледа злобно.

Тъкмо това бе въпросът, от който мъжът най-много се боеше в този момент.

— Ами… изслушаха ме…

— Изслушаха те?!

— Ами… да. Интерпол няма да предприеме нищо, докато не бъде сезиран по съответния законов ред. Просто няма как да стане. Това е една много бюрократична организация, процедурните им правила са железни.

— Искаш да кажеш, че Интерпол няма да си мръдне пръста?

— Не, не искам… не казвам това.

Останалите акули около масата седяха притихнали на ръба на столовете си в очакване на изригването. Точно това казваш, приятелю, че нищо не става от теб!

— Тогава би ли ми обяснил какво точно искаш да кажеш? — излая Голицин.

— Ние… тоест ние, като служители на „Коневич и сие“, нямаме… искам да кажа, не разполагаме със законови компетенции да… изискаме от тях да арестуват някого. Преди да предприеме нещо, Интерпол иска да види редовно издадена заповед за арест.

Мъжът се пресегна под масата и с две ръце стисна коленете си, които бяха започнали да тракат едно в друго. Лицето му беше мораво. В гърдите му блъскаше парен чук. С умоляващ поглед той потърси подкрепа от насядалите наоколо, някакъв знак на съчувствие, дори най-незабележим; едно хладно кимване би му свършило добра работа в този момент. Девет чифта очи гледаха разсеяно в различни посоки. В тавана, в масата, в белите стени.

— А предложи ли им пари? — попита Голицин.

— Пари, жени, коли, дрога. Всичко, което биха могли да си пожелаят.

Пълна тишина.

— Те просто ме напсуваха и ми затвориха телефона.

— Значи не си им предложил достатъчно, тъпако!

Около масата се разнесе нервно хихикане. Всички присъстващи, всички до един, бяха чули пистолетния изстрел в слушалката на Голицин след онзи последен, фатален разговор с Владимир. Какъв миг! Дрезгавият, гърлен глас на Голицин се бе оказал достатъчен, за да накара корав мъжага като Владимир да си тегли куршума. Това си беше за Книгата на Гинес!

Нещо повече — те всички бяха свидетели на реакцията на стареца. Той изобщо не се бе стреснал, не бе изпсувал, дори не бе трепнал. Онзи отсреща — бум! А той — нищо. Всъщност не съвсем нищо — на лицето му се бе изписала тънка усмивчица.

Същата противна, злорада усмивчица, с която сега Голицин удостои мистър Интерпол. Дали нямаше да му докара някой инфаркт? Е, това си струваше да се види!

Голицин изпука с кокалчетата на пръстите си, после с убийствено надменен тон каза:

— Чуй ме сега, тъпако. Всички тъпаци да слушат внимателно. Коневич няма план за действие. Той импровизира. Ако изобщо успеят да минат границата, ще се метнат на някой нощен влак или самолет и ще се запилеят някъде из Европа, та после иди ги търси. Единствено Интерпол може да издаде заповед за арест, която да има правна сила за целия континент. Единствено Интерпол има пряк достъп до компютърни транзакции с кредитни карти. Единствено Интерпол може да нарежда на полицейските и граничните власти на всички европейски държави. Схващате ли за какво ви говоря?

Човекът си записваше трескаво всяка дума в малко тефтерче, макар че нищо от казаното не бе ново за него. Беше се свил на стола си, сякаш се опитваше да се слее с тапицерията.

Голицин се изправи и тръгна към него. Наведе се, доближи устата си на педя от ухото му и промърмори:

— Хващай телефона и им предложи още пари, тъпако.

После закрачи към вратата, отвори я с ритник и я затръшна гневно зад себе си. В стаята се разнесе колективна въздишка на облекчение. Единствено Ники наблюдаваше с любопитство сцената и видимо се забавляваше. Да видиш бивши служители на КГБ как се гърчат и потят на столовете си не беше гледка за изпускане.

Всички грабнаха едновременно телефонните слушалки и припряно, един през друг започнаха да дават нареждания на подчинените си как най-бързо да заловят Алекс Коневич.

Голицин се спусна по стълбите един етаж надолу, след това почти тичешком пое по късия коридор, водещ към малка, добре осветена заседателна зала. Вътре, седнала в единия край на дългата маса, го очакваше търпеливо млада жена, стройна и невероятно привлекателна в деловия си яркочервен костюм с вталено сако и предизвикателно къса пола.

В ъгъла стоеше едър бодигард и наблюдаваше мълчаливо сцената.

Когато Голицин влезе, тя вдигна невъзмутимо глава и регистрира присъствието му със студена усмивка.

— Как я караш, Сергей?

Малцина бяха онези, които се осмеляваха да се обръщат към него по този начин. „Генерал Голицин“ беше окей; „другарю генерал“ — още по-добре. Собствената му съпруга и децата му го наричаха „другарю генерал“ в лицето и „генерала“ зад гърба му; последната, членувана форма особено му допадаше, защото подчертаваше неговата уникалност. В края на краищата този чин му бе присъден пожизнено, от него лъхаха власт, престиж и авторитет. Доставяше му удоволствие да вижда израженията на лицата на непознати, когато научеха, че не е генерал от някакви си въоръжени сили, а от КГБ.

Свойското обръщение „Сергей“ беше привилегия на равни нему, а такива, поне в неговите очи, бяха малцина. Татяна Лукина със сигурност не беше сред тях. Тя се водеше специален сътрудник на началника на канцеларията на Елцин; беше най-младата от сътрудниците, дясна ръка и личен съветник на шефа си.

Което в никаква степен не беше в състояние да впечатли Голицин.

В Кремъл имаше повече специални сътрудници, отколкото мишки. Това бяха все хора, боричкащи се за благоволението на началствата и опитващи се да се представят за нещо повече от носачи на чанти, отварячи на врати и подавачи на палта, каквито бяха всъщност. Ала Татяна Лукина притежаваше още една, безценна квалификация: беше любовница на началника на президентската канцелария — с други думи онази, която сутрин прошепваше първата дума в ухото му, след като бе заемала цялото му внимание през нощта. Началникът на канцеларията на Елцин беше мързелив и суетен бюрократ, който обожаваше привилегиите на властта, но ненавиждаше затъпяващото ежедневие на работата си като администратор. Основната му квалификация за заемане на този висок пост бе готовността да участва в запоите на онова нелепо недоразумение, което наричаше себе си президент на Русия. Цялата кремълска администрация знаеше прекрасно това. Ето защо всички важни дела минаваха през Татяна, чиято работоспособност и амбиция изцяло компенсираха мързела и безразличието на шефа й.

Татяна беше завършила право в Московския университет като първенец на випуска. Една проверка от съответното място бе показала, че онези професори, които не бе успяла да грабне с научни знания, бяха отстъпили пред напора на тялото й; така постепенно се бе класирала втора по успех. На първа позиция известно време се бе задържал някакъв млад гений, който не спеше нощем и бе изчел всички книги от университетската библиотека — младеж със слонска памет и ораторска дарба, на която би завидял телевизионен проповедник. Една нощ, две седмици преди държавния изпит, по негов адрес в КГБ се бе получил телефонен сигнал — както се оказа впоследствие, от женски глас, пожелал да запази анонимност — за притежание на забранена литература. При обиска на стаята му бяха открити купища американски списания с детска порнография, както и видеокасети — също контрабанда от САЩ — с такова съдържание, че следователите си бяха изповръщали червата. Разбира се, човекът се бе заклел в невинността си, твърдейки, че за пръв път вижда всичко това, но протестите не му бяха помогнали особено. Още на следващия ден университетските власти го изтъпанили на сцената в аулата под хор от дюдюкания и подигравателни възгласи на цялото студентско тяло и от там бе откаран право в затвора.

На четвъртия ден от излежаването на затворническата си присъда нещастникът бе пребит до смърт от другаря си по килия, който се бе оказал баща на две невръстни момиченца, изпитващ органическо отвращение към педофили.

От този момент нататък, през трите си години като държавен обвинител, Татяна нито веднъж не бе загубила дело. Носеха се слухове, че бе успяла да вкара в леглото си поне двама съдии, за да издейства осъдителни присъди за абсолютно невинни хора. В правните среди на Москва се разправяха легенди за нея: за изнудване на свидетели със скалъпени компромати; за случаи на унищожени доказателства на защитата, както и за изфабрикувани такива в полза на обвинението; за полицейски тормоз на свидетели, за да дадат показания в определена насока, и за изтръгнати с мъчения самопризнания на обвиняеми. Голицин бе склонен да вярва на всичко това. Татяна Лукина беше една безскрупулна, безсрамна кучка, чиято единствена цел в живота бе да направи кариера независимо на каква цена. Старецът искрено й се възхищаваше.

Татяна притежаваше всичко необходимо: външност, мозък, амбиция и — което бе най-важното — държеше здраво началника на президентската канцелария за тестисите. По тази причина тя можеше да се обръща към Голицин със „Сергей“, „тъпако“ или както й скимнеше. За него тя беше дъщерята, която бе мечтал да има наместо онази грозна повлекана, която му се бе паднала.

— Изчезвай! — излая Голицин на бодигарда, който послушно се измъкна навън. — Всичко е под контрол — продължи самонадеяно намръщен той, този път обръщайки се към Татяна. Пресече стаята и се строполи върху стола в другия край на масата. — Ако не се брои една дребна засечка…

— А, така ли? — попита ехидно тя. — Я кажи да чуем!

— Коневич и хубавата му женичка се измъкнаха.

— Аха. — Гласът й беше леден, без емоции, без истерия. — Би ли ми разправил по-подробно?

Голицин й предаде накратко събитията от последните часове, като изпусна някои нелицеприятни подробности като например собствената си глупост да изпрати Коневич до хотела. Не счете за нужно да спомене и допълнителните триста милиона, които за малко щяха да му паднат в скута и които не бе имал намерение да дели с когото и да било. Когато приключи със силно редактираната версия на случилото се, той додаде:

— Разпоредил съм издирване. Търсим го под дърво и камък. Все някъде ще се появи.

— Ами ако не се появи? — попита тя. Гласът й не изразяваше шок, нито дори лека изненада при този внезапен обрат.

— Ами ако не се появи, здраве да е.

— Нали е подписал документите?

— Да, след известно убеждаване.

— И оригиналните екземпляри са в теб?

— Подписани, подпечатани и доставени в кабинета ми преди час.

— И нотариално заверени, предполагам?

— Правилно предполагаш.

Юристът в нея изглеждаше задоволен за момента.

— Той знае ли, че ти стоиш зад всичко това?

— Още не. Името на правоприемника бе оставено непопълнено.

— А чия беше идеята?

— Ти как мислиш?

Тя повдигна одобрително вежда, отдавайки му дължимото за съобразителността. Ако Коневич не знаеше кой му е погодил цялата история, нямаше да знае и кому да обяви война. Времето решаваше всичко. Всеки час се равняваше на цяло състояние. Един цял ден можеше да струва на Коневич всичко, което притежаваше.

Планът беше наистина брилянтен — да го оставят на тъмно, докато решат кога да му се разкрият.

— Накъде смяташ, че ще тръгне сега?

— Ако е достатъчно глупав, насам. Към Москва.

— Само дето не е глупав, нали така? — рече тя. Въпросът й беше риторичен. Този Коневич беше блестящ ум, способен на всякакви изненади. Иначе какво правеха в тази заседателна зала по това време на денонощието, защо се занимаваха с бягството му?

Голицин се ухили.

— Във всеки случай беше достатъчно глупав, за да ме вземе на работа!

— Е, тук си прав — засмя се тя.

— За момента — заразвива теориите си Голицин с такава невъзмутима увереност, сякаш излагаше безспорни факти, — той вероятно се укрива. Мисля, че си е намерил скривалище в Унгария. Ще изчака да се откажем.

— Интересно. И кое те кара да мислиш така?

— Дедуктивна логика. Взехме им портфейлите, паспортите на него и жена му са у мен. Няма къде да иде без паспорт. Ограничих екипа по отвличането до десет души и доколкото мога да преценя, той е видял само тях. Няма представа каква е числеността на ангажираните в операцията. Но ние няма да допуснем отново да го подценим. Изтезава го един от хората на Ники, така че той сигурно си мисли, че мафията стои зад всичко това. Това само по себе си е достатъчно, за да се насере от страх. Ще се опита да се сниши, да се потули, вероятно цяла нощ ще прекара на път или ще отседне в някой евтин въшкарник, за да си ближе раните. Докато се намира в Унгария, нямаме грижа. А след още десет часа няма да има значение къде се е запилял.

Татяна помисли върху чутото.

— Ти скоро пътувал ли си в чужбина? — попита накрая тя.

— Не.

— Но Коневич е пътувал, нали така?

— Ти самата знаеш, че е. Като съберем командировките му с Елцин и собствените му пътувания, той прекарва повече време в чужбина, отколкото тук.

— Следователно можем спокойно да допуснем, че има няколко паспорта.

— Това пък откъде го измисли?

— Вярвай ми. Нали знаеш, че обикновено и аз придружавам Елцин. Лично аз имам седем паспорта с валидни визи.

Голицин вдигна отегчено рамене.

— Е, и? Какво значение има дали тоя пътува с пет или петдесет паспорта? Ако премине австрийската или чешката граница, ще го спипаме. Както казах, важното е да не му дадем възможност да се върне тук.

Татяна стана от мястото си и заобиколи масата. Докато крачеше, запали цигара и издиша облак дим, който остана да се носи зад нея. Пристъпи на по-малко от метър до Голицин, подскочи леко и приседна на масата, като заклати небрежно крака. Бедрата й бяха дълги и изящни. Тя ги кръстоса и се надвеси над стареца.

Той усещаше аромата на парфюма й — с дъх на мускус, дяволски прелъстителен, вероятно френски, със сигурност скъп, без съмнение подарък от някой богат любовник. Горните три копчета на сакото й бяха разкопчани и Голицин хвърли дискретен поглед върху играчките на началника на президентската канцелария.

Искаше му се този миг да продължи по-дълго, за да й се наслади изцяло — позата, ароматът, чувствено разширените ноздри… Тази жена беше просто съвършена. Една перфектна смес на европейски и азиатски черти, с перфектни зъби, перфектни черни, безсрамни очи, перфектно тяло. Тя се наведе още по-напред.

— На кого смяташ, че ще се обади първо? Какво ти казва инстинктът?

— Знам на кого. На Соня.

— И коя е тя? Любовница ли му е?

— Не, секретарка. Възрастна жена, работи при него от самото начало. Той разчита за всичко на Соня, има й абсолютно доверие. Отнася се към нея като към родна майка, нали е сирак…

Голицин блъсна стола си назад и кръстоса късите си ръце зад тила. Беше твърде стар, уморен и обръгнал, за да се остави толкова лесно да бъде прелъстен. Но му стана драго да бъде обект на усилията й.

Тя разбра и безразлично повдигна изящните си рамене; дори в това движение на тялото й имаше дива съблазън. Дръпна от цигарата и попита:

— И къде е сега тази Соня? У дома си?

— Беше, но разпоредих да я докарат тук. В момента седи зад бюрото си с примка около врата и чака да звънне телефонът. Ако се обади Коневич, ще го попита къде точно се намира, иначе примката ще се затегне по доста неприятен начин.

— Нищо не оставяш на случайността, а?

— Така е. Но ако не го заловим до довечера, утре ще бъде твой ред.

Тя скочи от масата и с една ръка ловко закопча сакото си догоре.

— Спокойно, Сергей! Елцин е в Китай, опитва се да замаже хиляда години вражда между тях и нас. Следващите три дни ще целува китайски задници, ще притичва от церемония на церемония, ще разглежда забележителности и при всеки сгоден случай ще се напива като дъска. Ще ми бъде извънредно трудно да го открия за когото и да било. — Тя тръгна към вратата. — При мен за всичко е помислено.

„Малкъм Стрийт Асошиътс“ беше богата фирма с команден център, замислен така, че да впечатлява. Не че вътре често се допускаха посетители, но малкото, имали късмета да проникнат в него, цъкаха с език и клатеха смаяно глава. Стените бяха задръстени от огромни видео екрани, навсякъде примигваха разноцветни лампички, бръмчаха факсове, блещукаха компютърни монитори, звъняха телефони, агенти се отчитаха пред ръководството за свършената работа, постигнатия напредък или липсата на такъв. Ден и нощ помещението беше като разбунен кошер.

Бункерът, както го наричаха неговите постоянно стресирани обитатели, заемаше целия последен етаж на лондонската централа — пететажна, облицована с гранит сграда на две преки от Трафалгар Скуеър. Според надписа върху полираната бронзова табелка встрани от входа фирмата съществуваше от 1830 година.

Задачата да се грижи за непрестанното увеличение на корпоративната печалба беше възложена на лорд Елдридж Петълбоун, бивш полицейски комисар със страховит вид, осми поред в списъка на управляващите съдружници и понастоящем раздразнен почти до точката на кипене. Само преди двайсетина минути един сътрудник си бе пробил със сила път покрай портиера на клуба му и го бе докарал до командния център.

Новините бяха лоши: един убит агент, един безследно изчезнал клиент. Всяко от двете можеше да се случи, макар и рядко. Но и двете едновременно, в комбинация, бяха нещо нечувано, нещо, от което цялата фирма бе изпаднала в шок. Лорд Петълбоун крачеше нервно по протежение на дългата маса, около която бяха събрани най-добрите и най-способните му подчинени, опитвайки да смели това първо по рода си двойно фиаско, което ги бе връхлетяло тотално неподготвени. Той с мъка потисна прозявката си, изправи рамене и се опита да си придаде борбен вид.

И преди му се бе налагало да преодолява тежки кризи, и то не една и две. Почти всички връхлитаха посред нощ, една от друга по-заплетени, всяка със своите уникални особености и усложнения. Първите съобщения почти винаги се оказваха погрешни, вторите и третите — още повече.

— Кой точно е потвърдил смъртта на Бърни Лъчър? — попита той, поглеждайки изпитателно един от помощниците си, значително по-млади от него мъже със зачервени от безсъние очи, насядали около дългата маса. Този конкретен агент в резултат от предишната си работа в някакъв забутан отдел на МИ–6 имаше рядкото нещастие да говори свободно унгарски език, с което си бе заслужил мястото на горещия стол. Сега, преизпълнен с желание да бъде в услуга, той с трепет очакваше всяка заповед, всеки въпрос на Номер 8.

Младежът оправи вратовръзката си, опита се да събере мислите си и се надигна на стола.

— Съдебният лекар на будапещенската полиция. От охраната на летището са се обадили, след като са открили трупа. Това е станало в един и петнайсет местно време. След няколко минути е пристигнала полиция. Трупът е бил откаран в градската морга и поставен в хладилника до шест, когато е застъпила нощната смяна. Предварителният оглед е извършен от доктор Лаело — той погледна записките си — Фехер.

Лорд Петълбоун кимна — не като реакция на нещо от казаното, а за да подкани младежа да побърза.

— Ние, разбира се, поискахме пълна и незабавна аутопсия. Те помолиха за отсрочка до утре сутринта. Толкова за нашите унгарски приятели. Дори едно кърваво убийство на международното им летище на е в състояние да ги накара да се разбързат. Ала като предварителна констатация на причините за смъртта се посочва — младият мъж отново прелисти записките си — малка прободна рана в гърба.

Той се пресегна и с нетърпящ възражения показалец нарисува знак „X“ малко под лявата плешка на мъжа, седящ до него. После продължи:

— Лекото разкъсване около прободната рана показва, че при проникване в тялото острието е завъртяно на една страна. Използваното оръжие е стилет с дължина между трийсет и четирийсет сантиметра и ширина едва сантиметър-два. Това е сериозно оръжие на професионалист, не градинарски инструмент. Ударът е пронизал директно сърдечния мускул. — Той направи драматична пауза от няколко секунди, преди да представи следващото си разкритие: — Наред с това обаче зениците му са били разширени докрай, а лицето му било оцветено в мораво, което е признак за хипоксия, кислороден глад. Същевременно по шията му нямало белези от душене, било с ръце или с примка. Както знаем, подобни симптоми сочат смърт вследствие на отравяне с цианид.

— И двете допускания са верни. Прободен е с нож, намазан с отрова — обади се Петълбоун, преди помощникът му да бе успял да формулира сам това доста очевидно заключение. — Можем също така да допуснем, че извършеното е дело на професионален убиец.

— Моля за извинение, сър. Споменах ли за ясно проявената синина от натъртване малко под гръдната кост?

— Тъй да бъде. Значи са били двама. — Той огледа лицата на присъстващите. От всички страни закимаха разбиращо. — Свидетели?

— Има и точно тук работата става интересна — каза младежът с доволна усмивка; подробностите, които се готвеше да съобщи, му бяха сервирани едва преди десетина минути. — Преди около два часа в будапещенската полиция са се явили някаква рускиня и мъж, който се представил за неин приятел. Тя се заклела, че е видяла с очите си как Коневич бил наръгал собствения си бодигард с нож в гърба, след което побягнал навън и се метнал в едно такси.

— Клиентът? Наръгал собствения си придружител — консултант по сигурността?! — Петълбоун изсумтя гневно и се намръщи. Неговата фирма не осигуряваше бодигардове, а „придружител — консултанти по сигурността“.

— Точно така, сър. Въпросният Алекс Коневич. Тя твърди, че го разпознала по снимките му от разни популярни списания в Русия. Оказва се, че той бил нещо като знаменитост в родината си, червив с пари и така нататък.

Петълбоун свали очилата си и разтърка очи с длан.

— И все пак са й били нужни десет часа, за да си припомни кой е?

— Поне тя така твърди.

— А въпросната дама няма ли си име?

Младият мъж отново се зарови в бележките си. Прелисти няколко страници.

— Аха, ето го. По паспорт се нарича Алиса Петровна. Разбира се, паспортът може да е фалшив. Аз си поговорих хубавичко с детектива, който е взел показанията й. По неговите думи трудно можела да се нарече дама. Доста била грубовата и недодялана.

— И така, въпросната жена видяла как Коневич наръгал с нож нашия човек. А видяла ли е кой го е ударил с юмрук в корема?

— Не е споменала такова нещо. Макар че предпазливостта изисква да допуснем, че може би ъгълът й на наблюдение не й е позволил да забележи тази подробност.

— Това ли е твоето окончателно становище?

— Ами, като се има предвид, че тя е наблюдавала сцената отзад и че Коневич е доста висок, а Бърни широк… дори, бих казал, дебел…

— И все пак това ли е окончателното ти и категорично становище?

По-категорично от това едва ли можеше да стане. Мъжът млъкна нацупено и от този момент нататък съсредоточи цялото си внимание върху примигващите лампички по отсрещната стена.

Петълбоун отново огледа насядалите около масата.

— Помните ли друг случай, в който клиент да е убил наш служител? Някой спомня ли си такова нещо?

Един от по-възрастните съдружници — отдавна пенсионер, който продължаваше да се навърта в офисите на фирмата, понеже нямаше какво по-интересно да прави на стари години, наруши мълчанието, с което досега внимателно бе слушал разправиите на по-младите си колеги.

— Аз помня. Беше през петдесет и девета, ако се не лъжа. Клайд Уидърспун бе убит от неговия човек. Говореше се, че оня го гръмнал, защото чукал госпожата му. Спипал го на местопрестъплението и го прострелял в… хм, в оная работа. — Старецът поклати глава и подсвирна респектирано: — Хем от десет метра разстояние. Много печен стрелец. Оставил бедния Клайд да се мъчи няколко минути, после го довършил с един куршум право между веждите.

Петълбоун намести очилата си на носа.

— Ммм, да. Благодаря ти, Бърти.

Бърти хвърли бегъл поглед към младоците, насядали мълчаливо около масата, после се усмихна и рече:

— Моля, няма защо.

— А сега може ли някой да ми каже защо клиентът е бил само с един бодигард?

— Боя се, че по негово лично настояване — отвърна отговорникът по наряда, като се намръщи неодобрително. — Ние по най-категоричен начин му препоръчахме да вземе четирима консултант-придружители. Той обаче не искаше и да чуе. Каза, че това щяло да се отрази зле на бизнеса му. — Мъжът повдигна рунтавите си вежди и погледна шефа си. — Ако държите да чуете разговора, имам го записан.

Съдебни искове за професионална небрежност бяха истинска рядкост в техния занаят, понеже потенциалните ищци обикновено биваха покойници — една от малкото хубави новини в един бизнес, пълен с лоши новини. Рядкост, но не и невъзможност. Преди осемнайсет години фирмата бе въвлечена в шумно разгласен по медиите съдебен двубой, от който не можа да се съвземе цели пет години. След като се убеди, че този път задникът им е добре покрит, Петълбоун продължи нататък:

— А има ли някой от вас представа в каква посока е изчезнал нашият клиент? Някои предположения?

Такива нямаше. Най-добрите и най-способните се спотайваха, скрити зад папките си, отпиваха от чашите с чай и поправяха нервно раираните си вратовръзки.

— Е, добре. — Петълбоун се подпря с длани на масата и се наведе напред. — Тогава позволете аз да формулирам няколко хипотези.

Най-добрите и най-способните си казаха едновременно: Давай, старче! И без това собствените ти теории винаги ти харесват повече от нашите.

Петълбоун вдигна ръка и разпери във въздуха три дълги костеливи пръста.

— Коневич или бяга от полицията, понеже е извършил убийство, или е отвлечен, или е мъртъв.

Неговите подчинени следяха внимателно пръстите му. Никой не продумваше.

Същевременно всички си мислеха: Защо ни губиш времето, старче?! Това, което разправяш, е толкова очевидно, че и един новобранец, завършил онзи ден академията, може да се досети.

— Ала първата хипотеза, ще се съгласите, изглежда малко неправдоподобна. — Единият пръст се сви надолу.

Топло, старче — отвърна мислено залата. Тази възможност я отхвърлихме още преди два часа, докато ти и приятелчетата ти, до един вкаменелости като теб, къркахте шери във вашия мухлясал снобски клуб.

— Що се отнася до последната, там няма кой знае какво да се направи, освен да пратим букет рози, след като отмине бурята.

При което ти ще реагираш по познатия, добре изпитан начин: ще залегнеш ниско, ще прехвърлиш вината надолу по йерархията и трима-четирима от нас ще трябва да си обират чукалата. Първият рапорт за смъртта на Бърни пристигна в офиса преди шест часа и ти с такава скорост побягна към клуба си, че мокетът в кабинета ти още дими от подметките ти. При това предвидливо си забрави пейджъра и мобилния телефон, които открихме в най-долното чекмедже на бюрото ти, лукав мошенико!

— Защо в такъв случай похитителите още не са направили опит да се свържат с вас?

Двайсет чифта очи едновременно се вдигнаха нагоре и замислено се вторачиха в тавана. Защо, наистина?

Статистически, както всички те прекрасно знаеха, похитителите почти винаги отправяха исканията си през първите няколко часа след акта на отвличането. Подобно на добър картоиграч, те бързаха да вдигнат мизата, преди останалите около масата да са загубили интерес към играта.

Прелистиха още документи, отпиха от чашите с чай, поправиха за кой ли път раираните си вратовръзки. Магнетофонът, скрит в таванското помещение, запечатваше дискретно всяка дума. Всички присъстващи около масата бяха участвали и преди в разпитите на Петълбоун и пет пари не даваха за Сократовите му похвати. Първият глупак, дал грешен отговор, записан от машината на тавана, разпечатан, прономерован и прошнурован, щеше пръв да положи глава на дръвника, когато кризата отминеше и дойдеше часът за разплата.

Бърти, пенсионираният съдружник, нямаше какво да губи и реши да се пробва:

— Едва ли ще чуем нещо, ако това е работа на негови, вътрешни хора. Тези руски милионери са заобиколени от всякакви подлеци и мръсници. Легнеш ли си с вълци, не се изненадвай, ако те излапат на закуска. Ако е вътрешна работа, извършителите няма да разчитат на външна помощ. А, какво мислите?

— Свързахме ли се с фирмата му? — попита Петълбоун, съзнателно игнорирайки теорията на Бърти. Магнетофонът на тавана беше негова идея и той нямаше никакво намерение да оставя документални следи, за които впоследствие да дава обяснения.

Един от умниците, насядали в средата на масата, се обади:

— Аз разговарях с шефа на фирмената охрана. При това три-четири пъти. Казва се Сергей Голицин, бивш генерал от КГБ. Не е особено симпатичен. Разговорите ни не бяха никак приятни. Твърди, че безопасността на Алекс извън границите на Русия е наша грижа, не тяхна.

— А чувал ли се е с похитителите? Получавал ли е заплахи, искания за откуп, нещо подобно?

— Изрично го попитах и това, сър.

— Е, и?

— Той се изсмя, напсува ме и ми затвори телефона.

— Няма да се връщаме в Русия — обяви Алекс с решително изражение на лицето. След десетина минути напрегнато взиране през прозореца, като от време на време прелистваше купчинката паспорти в скута си, той взе окончателно решение. — Би било твърде очевидно.

— Какво искаш да кажеш? — попита Юджин.

— Те тъкмо това очакват. Всъщност надяват се да го направим. Първия път ни провървя. Не искам обаче да разчитам на късмета си.

— Кои са „те“? — попита Елена. Уместен въпрос, но Алекс не знаеше отговора.

— Във всеки случай големите играчи в тази история не са Катя и Владимир, нито останалите бандити, които видяхме — отвърна мрачно Алекс.

— И други ли има? — попита Юджин. В края на краищата и той беше накиснат до шия в тази каша и имаше право да знае с кого си има работа.

— Не знам, но във всеки случаи тези дотук бяха твърде тъпи, за да организират подобен удар. Явно работят за някого. И този някой евентуално… не, положително разполага с още хора, които да изпрати по дирите ни. — Но кой можеше да каже колко души всъщност участваха в операцията? Техните похитители може би бяха от мафията или пък наемници, работещи за пари. За удар с такива мащаби положително щяха да се явят стотици, ако не и хиляди доброволци.

Едно нещо беше извън съмнение: един или повече служители на „Коневич и сие“ бяха замесени в тази мръсна история. Някой, който знаеше закъде пътува Алекс, къде смята да отседне и прочие. Някой, който бе успял на момента да засече обаждането на Юджин до секретарката му, за да се осведоми защо закъснява и къде се намира по това време.

Алекс си даваше ясна сметка какво означава това: някой по високите етажи на корпоративната йерархия подаваше вътрешна информация на мутрите и се опитваше да нахлузи примка на шията му.

Той напрегна мозъка си, но потенциалните заподозрени бяха толкова много, че се отказа да ги брои. За него работеха на щат няколкостотин бивши служители на КГБ. Някои от тях бяха свестни хора — умни, порядъчни, изпитващи искрено облекчение от възможността да си изкарват хляба по честен начин и да могат да се погледнат сутрин в огледалото без отвращение. Мнозина от останалите бяха главорези в костюми. Почти всички заемаха длъжности, свързани с фирмената охрана. Почти всички имаха достъп до информация, свързана с пътуването му. Охраната получаваше подробни планове за всичките му задгранични пътувания — една неприятна, но неизбежна необходимост. Само малка част от тези хора обаче биха могли да научат за обаждането на Юджин до Соня.

Къде бе сгрешил? Някога той се гордееше, че лично е подбрал и наел на работа основните си сътрудници, както и значителна част от останалите служители на фирмите си. Ала взривообразното разрастване на бизнес империята му се бе случило толкова бързо, че той вече не смогваше да се грижи за всичко. За по-малко от две години персоналът му бе нараснал от хиляда на двайсет хиляди души. Бяха времена на истинска златна треска — лъвския пай щеше да грабне онзи, който успееше да наеме най-много хора да копаят и пресяват златоносния пясък. Кандидати за ключови мениджърски позиции се набираха по документи, без събеседване, без проверка за благонадеждност, дори без формален телефонен разговор с бившите им работодатели. Парите мамеха неудържимо. Всяка реализирана възможност пораждаше нови, още по-големи. Всякаква предпазливост отдавна бе изоставена.

Алчност. Пари. Алекс се бе превърнал в истинска печатница за пари. Всичко живо напираше да работи за него, да топне пръст в кацата с меда. Той се закле наум, че след като всичко приключеше, ще предприеме безмилостна чистка сред хората си. Измежду висшите му мениджъри се брояха на пръсти онези, на които имаше пълно доверие.

— Наближаваме границата — обяви внезапно Елена, прекъсвайки мислите му.

Алекс измъкна два паспорта от купчината и внимателно прибра останалите. Елена натисна рязко спирачките; гумите изскърцаха, малката количка занесе встрани, потрепери и спря. Двамата затаиха дъх и казаха наум по една молитва.

Шосето беше с две платна, по които почти не се движеха коли. Наоколо се виждаха малки живописни селца, сгушени сред ниски хълмове и зелени ливади. Самият граничен контролен пункт се състоеше от жълта метална бариера, дървена барака и няколко електрически стълба с примигващи крушки — всичко това набързо струпано след припряното съветско изтегляне от Източния блок и последвалото отваряне на границите между държавите.

До прозореца откъм страната на Алекс се приближи длъгнест младеж със зелена униформа, която не му беше съвсем по мярка. Иззад близката барака се чуваше шум от дизелов генератор, който сърдито кашляше, задъхваше се и се давеше. Никой не каза дума. Младежът протегна небрежно ръка и Алекс, който се опитваше да изглежда също толкова отегчен, му подаде двата паспорта, прозявайки се.

От задната седалка се протегна ръката на Юджин, която също стискаше паспорт.

Граничарят огледа най-напред Юджин, след което го попита на ужасен английски:

— Вие американец?

— Не, аз съм от Бруклин — отвърна Юджин, глуповато ухилен. Граничарят го изгледа подозрително; очевидно в съзнанието му Бруклин някак си не се връзваше с притежаването на американски паспорт. Престани с тъпите си шеги, искаха да извикат Алекс и Елена.

Юджин подаде глава от прозореца, широко усмихнат.

— Разбира се, че съм американец. Защо, ти обичаш ли американците?

— О, да! Американци добро. Роналд Рейгън за мене герой. Всичко словак много обича Рейгън. Той казал на руснаци да целува него по задника. Вие познава Рейгън? — попита дружелюбно младият граничар.

През този забутан граничен контролен пункт не минаваха много американци. Всъщност, като напъна паметта си, той не се сети за нито един случай на американски турист по време на негово дежурство. Дебелият мъж на задната седалка беше първият американец, когото виждаше на живо. Очевидно младежът беше извънредно доволен от възможността да упражни своя ограничен английски. На светлината на близката лампа той приличаше по-скоро на ученик в прогимназията, отколкото на мъж, призван да охранява границите на родината си — хилав, с пъпчиво лице и дребни черти, които странно контрастираха с голямата като тиква глава. Разбира се, че Юджин познаваше Рейгън — Америка беше толкова малка страна, че практически всички се познаваха.

— Ами да, как да не го познавам, той ми е близък приятел, много се имаме с него. — Веднъж почнал да дърдори, Юджин не можеше да се спре. — Двамата с Рони… между другото по-близките приятели му викаме Рони… ехе! Може да се каже, че сме много гъсти.

— Рони… — повтори замислено младокът. — Да, така по-добре, аз мисли, отколко Роналд. По-приятелски така. — Междувременно пръстите му механично прелистваха задните страници от паспорта на Елена. Това бе напълно излишно, защото съветските паспорти нямаха нужда от словашка виза. — Ама той наистина ваш приятел?

— Обичам го като брат — заяви на висок глас Юджин, който всячески се опитваше да се хареса на младежа. Сталин ли? Обожавам го! Спанак ли? Любимото ми ястие! Хубавото беше, че в случая дори не бе принуден да лъже. Като богат играч на Уолстрийт и доживотен републиканец, той не изпитваше и грам вина за натрупаното със спекулативни сделки състояние. Нито пък хранеше особени симпатии към изменниците сред своята пасмина, които наричаха себе си демократи и правеха всичко възможно, за да докарат онези крадливи прахосници обратно в Белия дом. Освен това му се струваше полезно да отклони, доколкото бе възможно, вниманието на младия граничар от непосредствените задачи. — Аз бях един от най-големите дарители за кампанията му — каза той, което си беше самата истина. — Толкова пари му изсипах! А той от благодарност ме е канил на няколко пъти в Белия дом. Готино местенце!

В този момент граничарят сравняваше снимката от паспорта на Алекс с лицето му. Това също бе напълно излишно. Очевидно го правеше, за да продължи разговора. Този Юджин не можеше ли да млъкне? Свободата беше само на десетина метра напред, стига Юджин да си затвореше за миг плювалника.

Младежът за пореден път запрелиства паспорта на Алекс, като вниманието му очевидно бе погълнато изцяло от бръщолевенията на Юджин. Той попита:

— Значи вие голям приятел на Рейгън? А тогава може мен каже защо пътува с тези руснаци?

Устата му изплю думата „руснаци“ с такова ледено презрение, че сякаш всеки момент щеше да извади пистолета и да им пръсне черепите за назидание на всички техни сънародници.

— Ами… те са мои приятели — отвърна съобразително Юджин.

По лицето на младежа се изписа недоумение. Той се почеса по немитата с дни коса, премести тежестта на тялото си от единия крак на другия и продължи да се взира озадачено в паспорта.

— Това име, Коневич, аз мисли чувал и преди — каза накрая той.

— Нищо чудно — заобяснява Юджин, на когото явно не липсваше вдъхновение. — Алекс е… беше… виден дисидент, световноизвестен борец срещу режима. Автор е на блестящи есета против комунизма, които навремето се изнасяха тайно от Русия и се печатаха на Запад. — Юджин придаде заговорническо изражение на лицето си и каза поверително: — Можеш ли да се сетиш откъде се познаваме?

Младокът повдигна рамене.

— Рони ни запозна! Представи си само: навремето той лично ми беше доверил, че есетата на Алекс го вдъхновили да подкани руснаците да се махат от Източна Европа!

Граничарят се наведе и за пореден път внимателно огледа лицето на Алекс. Очите му бяха присвити, устните му се изкривиха в гримаса на любопитство. Изведнъж лъжите на Юджин престанаха да звучат чак толкова умно. Алекс се опитваше да запази спокойствие, да изглежда едновременно горд с постигнатото и подобаващо скромен предвид обстоятелствата и най-вече убедителен в невинността си. Дали този младок щеше да го попита за раните му? А може би дивотиите на Юджин изобщо не минаваха пред него? Или пък междувременно се бе досетил откъде му е познато името Коневич? Алекс и Елена се бореха с желанието да скочат от колата и да побягнат през границата, колкото ги държат краката, да хукнат през нивите и да се надяват стрелбата на младежа да не е по-добра от английския му. Двамата стискаха ръце една в друга и се молеха. Паспортната проверка сякаш нямаше край.

— Ако той толкова известен — каза накрая младежът, — тогава защо вие пътува в таз бричка?

Елена посочи с пръст към задната седалка.

— В чест на нашия американски приятел. — Тя намигна на граничаря и го озари с най-чаровната си усмивка. — Решихме да му дадем възможност да изпита на гърба си цялата прелест на социалистическото производство. Откакто сме тръгнали, не е престанал да се оплаква.

Граничарят се засмя, върна паспорта на Алекс, дръпна се крачка назад и махна с ръка.

— Добре дошли в независима Словакия. Ако обича, да шофира внимателно.

10

Пътуването до близкото летище мина безпроблемно. Словашката република, бившата източна половина на Чехословакия, отделена от нея в резултат на неотдавнашния „цивилизован развод“, навремето се бе славила като житницата и промишлената зона на социалистическата държава — безкрайна плетеница от гигантски заводи с извисяващи се до небето димящи комини, които произвеждаха оръдия, бомби, снаряди и всякакви други гадости за съветската армия. Всичко това внезапно бе пресъхнало и страната бе заприличала на призрак; бе оцеляла някак си през петдесетте години комунизъм, но не беше ясно ще преживее ли капитализма. Огромните заводи вече не бълваха черен дим, а шосетата бяха пусти.

Тримата спряха пред някакво крайпътно заведение и убиха няколко часа, като се наливаха с кафе, за да не заспят. Алекс настоя да го направят и макар да смятаха това за непростимо безразсъдство, Елена и Юджин нямаха сили да възразят. Виждаха, че Алекс е на края на силите си. Отпуснат на стола, той разтриваше изкълченото си рамо и подутия си крак. Другите двама не се и опитваха да си представят жестоката, пулсираща болка от жигосването.

Побоят и изтезанията сякаш бяха пресушили неизчерпаемата му енергия. Думите излизаха от устата му с дрезгав, мъчителен шепот, на накъсани завалени изречения.

Елена се тревожеше за съпруга си. Той се нуждаеше от лекарска помощ, за Бога! Всяка кост по тялото му трябваше да бъде снимана на рентген, раните му почистени и бинтовани, гърдите му — обилно намазани с мехлеми против изгаряне. След което трябваше да го натъпчат с лекарства, докато мътният му поглед се избистри. Но тя съзнаваше, че Алекс е обладан от всепоглъщащо чувство на вина. Той обвиняваше себе си за случилото се, за това, че е толкова богат, та някакви злодеи бяха решили да си присвоят състоянието му; за това, че не бе настоявал десетки бодигардове да го следват на всяка крачка; а най-много се разкайваше, че бе допуснал тя и Юджин да попаднат в тази каша.

И сега се бе нагърбил изцяло с непосилната задача да ги измъкне от нея.

Първият поднос с кафе и сладкиши пристигна на масата им. Събрал незнайно откъде още сили, Алекс направи разбор на ситуацията. Лекотата, с която бяха преминали словашката граница, бе или невероятен късмет, или знак, че страховете им са били донякъде пресилени. Разумно беше оттук нататък да действат по-предпазливо. Да допускат, че онези са още по петите им, но че с всеки изминал час се изморяват все повече и губят мотивация за преследване. Умората водеше до небрежност и грешки. Най-добре би било, ако преследвачите им си помислеха, че са успели да избягат много по-далеч, отколкото всъщност се намираха. Това би ги принудило да разширят обхвата на търсене, да хвърлят широко мрежата и тогава плячката би могла да се промуши през някоя от дупките. В подходящия момент щяха да се метнат на колата, да подкарат право към летището и да направят бърз оглед на място. Ако летището беше завардено, щяха да се откажат от плана и да започнат отначало.

Елена не беше сигурна, че Алекс има достатъчно сили, за да доведе докрай този план. А да започне отначало беше немислимо.

Тримата седяха и отпиваха омърлушено от кафето си. След първата чаша Алекс се извини, стана от масата и закуцука нанякъде. Когато се върна, другите двама вече допиваха четвъртата си чаша. Той се строполи на стола и настойчиво ги подкани да се отпуснат и да сменят темата на разговор.

Юджин се опита да ги развесели с пикантни спомени за провалените си бракове, до един завършили с катастрофални разводи. Историйките му бяха умерено вулгарни, но затова пък много смешни. Той бе измислил звучни прозвища на всичките си бивши съпруги, като имитираше гласа и маниерите им с неподражаем артистичен талант. Съпруга номер две — Тексазила — говорела на някакво дразнещо даласко наречие, мляскала, докато се хранела, и имала вбесяващия навик да ръкомаха, говорейки, така че приличала на вятърна мелница, задвижвана от бензинов двигател. За да я имитира, Юджин с лекота превключи от характерния си нюйоркски акцент на нейния диалект, като резултатът беше умопомрачителен.

Това беше същата онази съпруга, която бе наела частен детектив да го следи, след което се бе появила изневиделица в апартамента му в „Плаза“, за да го залови на местопрестъплението с поредната млада любовница. Вратата се отворила с трясък и Тексазила нахлула с истерични крясъци, обзета от непресторена ярост, на каквато била способна само една автентична тексаска селянка. Ръцете й се мятали във въздуха с такава скорост, та любовницата си помислила, че е получила епилептичен припадък, и незабавно позвънила на 911 да изпратят линейка. Заради тази й глупост Юджин не й проговорил повече. По време на делото той стриктно се придържал към указанията на адвоката си да отрича, отрича и пак да отрича, докато в залата не се появили трима санитари, за да потвърдят версията на жена му. Съдийката била преживяла два брутални развода с мъже, които я окрали до шушка по време на брака и накрая се опитали да се измъкнат, без да й платят наложеното от съда обезщетение.

Адвокатът му твърдял, че само този дребен гаф му е струвал пет милиона долара.

Елена искрено се забавляваше с историйките му — смя се, докато я заболя устата. За един кратък, щастлив миг тя почти забрави за онези, които ги гонеха по петите, за да ги убият. Алекс също на няколко пъти се усмихна напрегнато, но или и преди бе чувал тези случки, или беше твърде угрижен, за да им се наслади; а може би просто беше изтощен.

В два часа през нощта отново поеха на път. Около час по-късно, след като на два пъти бяха успели да се загубят, отбиха от шосето и навлязоха в района на аерогарата. Елена натисна спирачките и каза:

— Сега се снишете колкото можете. Аз ще обиколя да огледам обстановката.

— Обърни специално внимание на паркираните наоколо коли — напомни й Алекс може би за четвърти път през последния час. После двамата едри мъже се опитаха да се слеят с тапицерията.

Пълзейки с петнайсет километра в час, Елена мина през летищния комплекс, като на всеки няколко минути натискаше спирачките и се оглеждаше внимателно във всички посоки. Летището беше малко и сбутано, с една-единствена сграда, приличаща на провинциална жп гара и очевидно затворена през нощта. В мъждивата светлина на малкото запалени лампи тя различи самотен чистач с провиснал сивкав работен комбинезон, който лениво миеше пода с парцал. Това беше всичко. Освен него не се виждаше жива душа — нито вътре в терминала, нито около него.

След още двайсетина метра тя хвърли бърз поглед наляво. На паркинга имаше само няколко коли, всичките с изгасени светлини и видимо празни. И изведнъж в една от тях, иначе тъмна като останалите, й се стори — да, ето!… — че съзира огънчетата на две цигари.

Тя намали скоростта и почти спря. Няколко секунди се вглеждаше напрегнато в колата, после внезапно се опомни, даде газ и пое обратно по шосето, по което бяха дошли, този път в посока към столицата. Алекс и Юджин се надигнаха от седалките си.

— Летището е затворено — информира ги тя; в гласа й се примесваха изненада и разочарование. — Но в една от паркираните коли имаше хора, видях да припламват поне две цигари.

— Мислиш ли, че може да са онези? — попита Юджин, като проточи шия напред.

— Ами! — сопна се Елена. — Сигурно са любовници, дето им се свиди да си наемат хотелска стая. А ти как мислиш?

— Да, и аз мисля, че са онези — отвърна Юджин.

— Каква беше колата? — попита Алекс.

— Нали знаеш, че не разбирам много от тия неща!

— Добре, кажи ми поне какъв цвят? Това е важно, скъпа!

— Бяла.

— Не бежова?

— Не, беше бяла. Сигурна съм.

— Голяма, малка, средна… каква?

— С четири врати. Доста голяма. Мисля, че имаше някаква емблема на предния капак, който между другото беше доста дълъг… Но беше тъмно, пък и аз се изплаших до смърт, така че не мога да бъда сигурна. Във всеки случай, колата изглеждаше скъпа, обаче и за това не мога да се закълна. Какво, на въпроси ли си играем?

С което разговорът приключи.

Няколко минути се движиха мълчаливо по шосето. Междувременно бе завалял лек дъждец, чистачките на колата се мятаха вяло напред-назад, без с нищо да допринасят за видимостта през предното стъкло.

Без връзка с каквото и да било, изведнъж Алекс отбеляза:

— Ако искате да знаете, летищният терминал отваря в седем. Точно в осем всяка сутрин излита самолет за Ню Йорк.

Юджин попита недоверчиво:

— Знаел си, че летището ще бъде затворено?

— Предполагах.

— Знаел си също така и за полета за Ню Йорк?

— И да ти бях казал, какво значение щеше да има?

— Прав си, едва ли би имало.

— Защо точно Ню Йорк? — обади се Елена.

— Много просто. От една страна, единствените валидни визи, които и двамата имаме на паспортите си, са американски. Второ, Ню Йорк е едно от местата, където ще бъдем в безопасност. Мисля да останем там само временно, докато се изясни тази каша.

Юджин каза:

— Бих ви предложил да отседнете при мен, но и Мария ще бъде там, та домът ми ще е бойно поле.

На Алекс не му се слушаха повече семейни истории, затова го прекъсна:

— Няма да пътуваме заедно. И без това е време да се разделим.

— Какво искаш да кажеш? — попита уплашено Юджин, макар да знаеше отговора.

— Онези знаят, че сме трима, Юджин — отвърна Алекс. — Смятат ни за дилетанти и мислят, че ни е страх да се разделим, че заедно се чувстваме по-сигурни.

Смятали ги?! Та те наистина си бяха дилетанти! А ако и подозираха, че са обезумели от страх, пак щяха да са прави.

Алекс продължи да обяснява:

— Работата е там, че когато са уплашени, дилетантите се държат един за друг. Те ще търсят трима души, така че е време за развод с Юджин.

— Не можа ли да избереш по-неутрална дума! — изохка Юджин. Елена избухна в смях, към който се присъедини и той. И двамата сякаш бяха започнали да се побъркват от нерви и изтощение.

Алекс се извърна назад с изопнато лице.

— Юджин, ти ставаш мишена със самия факт, че си с нас. Те пропиляха шанса да пипнат парите ни. Нищо не може да им ги върне и те го знаят. Така че ти вече не им трябваш жив, не им пука за теб.

„Хей, сякаш не ми стига, че някакви мафиоти стрелят по мен, заплашват ме и ме преследват по цяла Европа! Ето това наистина е умна идея: да ме изритате насред пътя! Хайде де, какво чакаш? Спри колата, за да сляза!“ Юджин с мъка се въздържа да не каже всичко това и отвърна:

— Виж какво, майната му, вече съм се накиснал до шия в тая каша. Вие сте ми приятели и аз съм длъжен да се погрижа за вашата безопасност. Сигурен ли си, че това е добра идея, Алекс?

— Вече в нищо не съм сигурен.

— Освен в това, нали?

— Да, и нямам никакво намерение да отстъпя. Най-малкото, което ти дължа, е да ти помогна да се измъкнеш жив.

В последното заявление се долавяше една неизказана мисъл: Алекс изобщо не бе оптимист относно собствените си шансове. Юджин го изгледа и понечи да възрази, но после си каза, че би било безсмислено — Алекс очевидно бе взел своето решение.

— А аз какво да правя? — попита той.

— Ще оставиш двама ни с Елена в най-близкия голям хотел в Братислава. Ще си намериш друг хотел, ще наемеш стая за един ден, колкото да се наспиш, после ще си избереш някой уютен ресторант с млади красиви келнерки, ще си хапнеш и пийнеш хубаво, след което се връщаш обратно в Будапеща и се мяташ на първия самолет за Щатите. Дотогава, уверявам те, онези, които ни преследват, ще са забравили за теб.

Очевидно Алекс бе обмислил всичко.

— Ами вие?

— Ние ще наемем такси от хотела. Не се бой, знам какво правя.

Двайсет минути по-късно Алекс и Елена бяха застанали под козирката на един възстаричък, поохлузен хотел в центъра на Братислава. Улиците бяха пусти, портиерът дремеше на един стол във фоайето. Двамата проследиха с поглед Юджин, докато се отдалечи с пращящата, изпускаща лютив дим таратайка, после Алекс се обърна към Елена и каза:

— Сега вече можем да обсъдим нашия план.

— Не можеше ли да го направим в присъствието на Юджин?

— За него е по-добре да не знае нищо. Ако онези го спипат, това би било гаранция за сигурността му. А също и за нашата.

През следващите няколко минути там, под хотелската козирка, Алекс посвети Елена в плановете и надеждите си за онова, което очакваше да се случи.

11

Двете таксита спряха пред терминала през половин час едно от друго.

Колата на Алекс пристигна първа, точно в 6:45 ч. сутринта.

Елена слезе от нейното такси и прекоси тротоара в 7:14 ч., минута преди уреченото време, макар че това нямаше особено значение в случая.

Инструкциите, които Алекс й бе дал, бяха ясни и недвусмислени: да премине с таксито по цялата дължина на терминала и ако Алекс не е там, за да й помаха, да извика на шофьора да дава газ и да не се обръща назад. Ако ония междувременно бяха успели да спипат Алекс, тя нямаше да ги интересува повече. Елена им бе нужна само като средство да се доберат до него. Остатъците от двете хиляди долара на Юджин бяха навити на стегната пачка и скрити в сутиена й. Алекс й бе заръчал да използва парите, за да се добере някак до Америка и от там да се обади на родителите си за помощ. Да започне нов живот и да забрави миналото.

Но Алекс беше на уреченото място, на няколко крачки от вратите на терминала, и махаше с ръка — не лично на нея, а напосоки, сякаш бе видял някого в далечината. Тя се насили да не поглежда към съпруга си, когато премина на метър от него, влезе през стъклената врата и се насочи право към гишето на „Континентъл Еърлайнс“. Да, имам резервация, увери тя усмихнатата млада жена зад гишето. Затаи дъх и подаде паспорта си и тъкмо посягаше към сутиена за пари, когато жената отсреща учтиво я уведоми, че билетът не само е резервиран, но и предварително платен, при това първа класа. Дали госпожата би желала място до пътеката или до прозореца? След петнайсет минути щяха да викат пътниците за качване, а междувременно госпожата бе добре дошла да ползва ВИП салона. Елена нямаше никаква представа по какъв начин Алекс бе успял да уреди всичко това, но се усмихна облекчено, докато момичето зад гишето шумолеше с разни хартии и приготвяше бордната й карта.

Първа класа? След всичко, което бяха преживели през последните часове, самата идея за изстудено шампанско и черен хайвер, далеч от преследвачите, й изглеждаше неправдоподобно примамлива. Идваше й да заплаче от радост.

Усети го, преди да го бе видяла. Мъж на средна възраст с елегантен сив вълнен костюм я наблюдаваше внимателно. Елена хвърли бърз поглед към него и той отмести очи встрани. Тя пое хартиения плик с билета от ръцете на усмихнатата служителка на авиокомпанията и почти тичешком се отправи към ВИП салона. Няколко секунди беше с гръб към него, докато внезапно изпълни такъв пирует, на който биха завидели много професионални балерини — застана неподвижно на пътя му и го погледна в очите. Мъжът едва не подскочи от изненада, после се овладя, свали едно списание от близката стойка и забоде нос в него.

Първата й мисъл бе да се развика за помощ. Да посочи с пръст мъжа със сивия костюм, да запищи с пълни дробове и да не млъкне, докато от охраната на летището не дойдат да проверят какво се е случило.

Вместо това тя се обърна и закрачи към ВИП салона. В гърлото й се бе събрала буца, която не й даваше мира. Какво пък, каза си, все пак съм привлекателна жена, редно е мъжете да ме заглеждат. Обикновено тя не обръщаше внимание на мъжките погледи, но сега беше нащрек, а когато човек е уплашен, вижда навсякъде озъбени чудовища. Може би мъжът с костюма беше някакъв нещастен самотник, прекарващ времето си в оглеждане на млади привлекателни жени, унесен в мечти за неосъществимото? Тя стигна до вратата на ВИП салона, погледна през рамо и отново го видя да се доближава нахално към нея! Може би този път бе решил да се прави на хитър, защото списанието закриваше лицето му, но този сив вълнен костюм го издаваше от километри.

Елена тъкмо понечи да вдигне ръка и да си поеме въздух за оглушителен писък, когато някой я сграбчи изотзад.

Обзета от паника, тя се извъртя, готова да рита и хапе, но беше Алекс.

— Не се тревожи за него, скъпа. Хайде, ела.

Тя влезе в салона и последва Алекс до масичка край близката стена, далеч от прозорците. Един от столовете вече беше зает от друг мъж в костюм, този път тъмносин. Той седеше с гръб към стената и се забавляваше, като подхвърляше фъстъци във въздуха и ги ловеше с уста.

— Добро утро, госпожо Коневич — каза ухилено той, без да спира да дъвче. — Аз съм Ерик. Онзи човек отвън е Джейкъб. Не бих желал да си представям какво сте преживели през последните осемнайсет часа, но ви уверявам, че тревогите ви са били дотук. — Още един фъстък прелетя във въздуха и попадна като по чудо в устата му. — Джейкъб пази вратата, а за ВИП салона отговарям аз. Без да се хваля, ние двамата сме в състояние да се справим с всякаква ситуация. — Той се плесна артистично по челото. — Ах, как щях да забравя! Ние сме момчетата от „Малкъм Стрийт Асошиътс“.

Говорът и маниерите му бяха на типичен американец — имаше провлачен южняшки акцент, широка самонадеяна усмивка, черна коса, висок ръст и атлетично телосложение. Излегнат назад на стола си, Ерик си придаваше нахакан и безгрижен вид. Ала като професионална танцьорка Елена не пропусна нито една подробност от езика на тялото му. Той беше като навита пружина, готов във всеки миг да скочи до другия край на салона и да започне да троши глави или да извива вратове според нуждите на ситуацията. Дори когато разговаряше с нея, безмилостните му сини очи нито за миг не преставаха да шарят наоколо.

— Хайде, госпожо Коневич, отпуснете се. Вие сте в безопасност. Поседнете, да ви отпочинат краката. — С една ръка той бутна свободния стол към нея, докато с другата подхвърли още един фъстък във въздуха; лъскавата жълтеникава ядка се издигна на близо два метра над главата му, преди да улучи безпроблемно отворената му уста. През цялото време очите му не спираха да опипват внимателно помещението.

Елена бе обзета от внезапно желание да падне на колене пред него и да го разцелува. Този Ерик с безупречния си тъмносин костюм вероятно можеше да стреля едновременно с две ръце и да хвърля ножове с краката си, докато в същото време, за да не скучае, решава кръстословица. Хайде сега, помисли си тя, нека онези мръсници се опитат да ни нападнат! Ерик щеше да ги натръшка един върху друг.

Номерът с фъстъка му беше любим похват за предразполагане на клиента чрез отклоняване на вниманието и притъпяване на сетивата му. Той отново се усмихна като добродушно овчарско куче.

— Поръчайте си едно кафе. Опитайте и от сладкишите, не са за изпускане. — Поредният фъстък описа плавна дъга във въздуха, преди да бъде схрускан от хищните му зъби.

Алекс я хвана за ръката.

— Ела да си вземем кафе и да поговорим.

Двамата се отправиха към отсрещната стена, където имаше маса, отрупана с хромирани чайници и кафеници, огромни купчини сладкиши и петифури, бездънни купи с плодови салати, пържени и варени яйца, хрупкав бекон, палачинки, както и някакви подобни на сюнгер произведения на сладкарското изкуство, които само словак би могъл да назове по име. Ароматът на прясно смляно кафе, който се носеше във въздуха, беше неустоим. Единственото нещо, което още я държеше на крака, бяха петте чаши, изгълтани в онова мизерно кафене предишната вечер.

А от около половин час насам действието им бе започнало да преминава.

Алекс й подаде порцеланова чашка с чинийка и лъжичка.

— Когато късно снощи позвъних в централата на „Малкъм Стрийт“, ги заварих да се съвещават по нашия въпрос. Някаква свидетелка твърдяла, че е видяла как убивам охраната си на будапещенското летище. Била…

— Какво?! Та това е абсурд, Алекс! Кой го е казал?

— Била рускиня. Приятелят й, също руснак, потвърдил показанията й.

— Какво нечувано безочие! Те убиха бодигарда и сега се опитват да прехвърлят вината на теб?!

— Да, с кама, намазана с отрова, вероятно в същия момент, в който ни отвлякоха. От фирмата изпращат екип, който да изясни случая с унгарските власти. В тяхната версия имало големи пробойни. Паспортът на жената се оказал фалшив. Убийството е извършено професионално, докато аз съм аматьор. От „Малкъм Стрийт“ са убедени, че всякакви подозрения по мой адрес бързо ще бъдат разпръснати.

Елена напълни чашата си с кафе. Взе си едно кексче от масата, отхапа предпазливо малко късче и отпи голяма глътка от ароматното кафе. Не помнеше да е опитвала по-вкусно нещо през живота си.

— И са изпратили Ерик и приятеля му да ни пазят?

— Ерик и Джейкъб са били с клиент в Прага, но от фирмата им е било наредено да оставят всичко и да тръгнат насам. Помниш ли онези двамата, които видя в бялата кола снощи?

Почувствала внезапен глад, Елена решително отхапа половината от кексчето в ръката си.

— Това са били те? Пушили са в колата?

— Не точно.

— А кой тогава?

— По-добре да не знаеш.

— Ако държиш отново някога да спиш с мен, ще ми кажеш! — Втората половина от кексчето изчезна в устата й и тя задъвка с настървение.

— Е, добре. Ерик и партньорът му пристигнали половин час преди нас и по същия начин най-напред огледали терена от колата. Онези двамата се мотаели отвън пред терминала. В два през нощта, пред заключената врата на празна сграда, по-тъпо не биха могли да се издадат. Този, който ги е пратил, явно няма високо мнение за нас. Ерик се върнал пеша, изненадал двамата в гръб и ги принудил с пистолет да се качат в колата. Цигарите били техни, пушели, докато Ерик ги разпитвал.

— И какво са казали?

— Твърдели, че били изпратени от шефа си просто да ни убият. Нямали представа нито защо, нито кои сме.

— Кой е шефът им?

— Името е непознато и на двама ни. И всъщност няма никакво значение. Те са част от престъпна групировка, дребни изпълнители на мокри поръчки. Правят каквото им се нареди.

— А къде са сега? — попита Елена. На дъното на някоя дълбока река, надяваше се тя. След като бяха убили невинен човек, след като брутално бяха изтезавали съпруга й и след като сега се опитваха да добавят още три убийства към подвизите си, тези подлеци не заслужаваха нищо друго освен бавна и мъчителна смърт.

— Не ги питах — отвърна Алекс. — Едва ли ни е притрябвало да знаем.

— Не бъди толкова деликатен. Аз лично бих искала да знам.

— Съмнявам се, че ще научим истината.

Изведнъж видяха до себе си Ерик, който сякаш се бе материализирал от въздуха. Казвай, ти ли ги уби — искаше да попита тя — и не се опитвай да ни спестиш детайлите!

— Време е да се качваме — каза той с познатата си предразполагаща усмивка. — Двамата с Джейкъб пътуваме с вас, само че не ни се полага първа класа. Ще бъдем някъде назад, но от местата си ще можем да ви наблюдаваме. Така че спокойно. Събуйте си обувките, пийнете си шампанско, хапнете си и поспете, докато пилотът не ни каже, че сме вече в Ню Йорк.

Самолетът излетя десет минути след като Елена и Алекс бяха заели местата си и вече пресушаваха втората си чаша шампанско; идеята беше да се наливат до Ню Йорк или докато загубеха съзнание — което от двете се случеше по-рано.

Елена свали назад седалката си и попита:

— Бодигардовете ще останат ли с нас и в Ню Йорк?

— Не — отвърна Алекс, като даде знак на стюардесата да му долее. — Сметките за охрана се плащаха от фирмата ми. Някой от там е изпратил снощи до „Малкъм Стрийт“ уведомление за прекъсване на договора, влизащо в сила незабавно. Нашите врагове мислят за всичко…

Елена се замисли.

— Това не е добър знак, нали?

— Това е ужасен знак. Който и да стои зад цялата история, очевидно контролира всичките ми компании, поне за момента. Ерик и Джейкъб ще останат с нас, докато се настаним в безопасен хотел. След това ни оставят да се оправяме, както можем.

— А онези мошеници притежават всичките ни пари, така ли?

Алекс се облегна назад и свали докрай седалката си, докато заприлича на легло; шампанското бе започнало да му действа, притъпявайки тревогите и физическата му болка. Той притвори очи.

— Без номерата на сметките и паролите ми за достъп не притежават нищо. А те са заключени в сейфа в личния ми кабинет. Докато цялата тази бъркотия не премине обаче, и аз не мога да разполагам с парите си — добави той. — Освен с два милиона долара, които съм скътал в една банка на Бермудите. Пари за черни дни, които така и не вярвах, че ще дойдат. Номерата на сметките са в главата ми, така че колкото и да се напъват, ония не могат да ги пипнат.

— Някакви други изненади да си ми приготвил? — попита Елена през смях.

Но Алекс вече спеше дълбоко.

Пръстите на три чифта ръце заудряха едновременно и уверено по клавишите. Този ритмичен, леко монотонен звук беше музика за ушите на Голицин. Операцията продължи всичко на всичко десет минути, през което време той стоеше изправен, със скръстени на гърдите ръце и се наслаждаваше на всеки миг. Трака-трак, трака-трак, пет милиона насам, още десет натам, още пет не знам си къде… Парите на Коневич се разлетяха на огромни електронни ята по всички краища на земното кълбо — до банкови сметки в Швейцария, на Бермудите, на Каймановите острови, по разни невидими на картата архипелази в Тихия океан с имена, които никой не можеше да произнесе. Но какво значеше някакво си име? Парите едва щяха да пристигнат там и както се казва, нямаше да събират прах, а отново, трака-трак, трака-трак, трака-трак, щяха да литнат към следващата банка. Този прекрасен процес щеше да трае няколко часа.

Само десет минути след началото на работното време от огромното лично богатство на Коневич не бе останала и следа. Близо двеста милиона долара се пръснаха като златен прашец по света. Операцията бе планирана с безкомпромисна прецизност и бе репетирана, докато пръстите на тримата пианисти започваха да се схващат, а очите им да сълзят от дългото взиране в компютърните екрани.

По обед цялата сума щеше да се събере отново на едно място — в някакъв мрачен швейцарски трезор, където никой нямаше да може да я пипне освен Голицин.

В джоба на сакото му се намираше тайният код към новооткрита сметка в друга швейцарска банка, до която достъп имаше само той. След като всичко приключеше, щеше да се вмъкне горе в кабинета си, да набере кода на един компютър, който след това щеше да изхвърли, и да скрие парите в миша дупка, която никой нямаше да знае къде се намира. Никой освен той самият.

Трийсетминутна обедна почивка. След това компютърните гении щяха да се съберат отново и да започнат процеса отначало. Този път със спестовните сметки на клиентите на Алекс. Трака-трак, трака-трак, трака-трак, не всичко в сметките, само петдесетина милиона — колкото Алекс да бъде обвинен, че е обрал собствената си банка и е изчезнал на някой остров с хубавата си млада женичка.

Репортерите на „Комерсант“ — руския еквивалент на Уолстрийт Джърнъл — търпеливо изчакваха реда си долу във фоайето. Обещано им бе да научат сензацията на годината: как онзи вундеркинд Коневич се е оказал най-долен мошеник, но все пак е имал доблестта, офейквайки в неизвестна посока, да подпише декларация, с която прехвърля всичките си бизнес активи и имоти на своя верен шеф на охраната.

Да! — щеше да заяви пред тях Голицин, кимайки с подобаваща сериозност. — Заради нашите двайсет хиляди служители, заради нашите безбройни и високо ценени клиенти по света аз, генерал Сергей Голицин, ще работя неуморно, без да жаля сили, за възраждане на доброто име на фирмата, пострадало в резултат на тази срамна афера, и за процъфтяване на нашия бизнес.

Може би вече забелязахте новата табелка до входа? „Обединени предприятия Голицин“?

Добре звучи, а, какво ще кажете?

До края на работния ден операцията щеше да привърши. Двеста милиона долара лични пари на Алекс, плюс още петдесет милиона, източени от спестовните сметки на клиентите на банката му — това правеше 250 милиона. Освен това акциите на Алекс в собствените му компании щяха да се поделят между съзаклятниците, с което Голицин щеше да придобие още стотина милиона в ценни книжа. Пред московската резиденция на Алекс вече беше паркиран камион, от който разтоварваха вещите на новия собственик.

Книга втора
Изгнанникът

12

Септември 1993 г.

Очакваното позвъняване от Москва не дойде до десет, както бе обещано, а часът наближаваше единайсет — още една неспазена уговорка, още една попарена надежда. Застанал до хотелския прозорец, Алекс наблюдаваше хаоса по улицата седем етажа по-долу. Сред човешката гмеж на Манхатън очите му различаваха безпогрешно хората на бизнеса — адвокати, банкери, предприемачи, дребни мошеници, които не спираха да сноват из този кипящ град в търсене на поредната сделка.

Докато съзнанието на Алекс бе изцяло обсебено от последната сделка.

От двойното легло Елена го наблюдаваше с тревожен поглед. Напоследък тя се безпокоеше силно за съпруга си, но за момента се въздържаше да го занимава със своите притеснения. Дни наред Алекс ходеше все с един и същ хавлиен халат, който висеше като на закачалка от измършавелите му рамене. Мъжът, издигнал в култ своя силен дух и несломима амбиция, в последно време нямаше сили дори да се надигне от леглото. Преди му бяха нужни три-четири часа сън, за да възстанови силите си; днес проспиваше половината от денонощието. Ястията, които им сервираха в хотелската стая, бяха превъзходни — при тези цени нямаше как да е иначе. Ала той човъркаше разсеяно с вилицата храната в чинията си, смачкваше я на каша и после я струпваше на безформени купчинки, без дори да я поднася към устата си. Елена смяташе, че е отслабнал поне със седем-осем килограма.

Алекс напълно се бе занемарил, изглеждаше отчаян, безразличен, победен от живота. Страдаше от обратното на безсънието — в резултат от много сън бе станал отпуснат и безсилен. Промяната, настъпила с него след пристигането им в Ню Йорк преди три седмици, я тревожеше неописуемо, а нямаше никакви изгледи тя да се подобри.

Когато слязоха от самолета на летище „Кенеди“, двамата минаха през паспортна проверка и хванаха първото такси за Манхатън, където се настаниха в този пищен апартамент в „Плаза“. Взеха си по един бърз душ и спаха три часа. После Алекс я измъкна от леглото и двамата почти тичешком излязоха навън. Обходиха набързо близките магазини и се върнаха с няколко торби дрехи, четки за зъби, тоалетни принадлежности — достатъчно вещи от първа необходимост и нищо повече, по изрично настояване на Алекс, колкото да им стигнат за два кратки, напрегнати дни.

Москва зовеше. Два дни са много, бе й казал той; най-вероятно всичко щеше да приключи за половин ден. Елцин като нищо щеше да изпрати военен самолет да ги прибере обратно. Дали да не го помоля за тази услуга? — бе се запитал на глас той. Не, няма какво да му се моля, направо ще изискам от него да го направи заедно с ескорт от изтребители, бронирана лимузина от Шереметиево до резиденцията, плюс цяла армия от следователи, които да изловят тези дръзки мръсници. Зад ъгъла Алекс бе открил магазин за канцеларски материали и след кратък престой вътре бе излязъл с решително изражение на лицето, натоварен с лаптоп, хартия за принтер, няколко тетрадки, моливи и химикалки, мобилен телефон, дори се бе сетил да си купи и програма за кирилизация.

Още същия следобед, напълно екипиран, той зае стратегическа позиция на едно отдалечено бюро в отлично оборудвания бизнес център, който се намираше на партера на хотела, и от там започна да бомбардира Москва с телефонни обаждания, имейли и факсове.

В продължение на седем напрегнати денонощия Алекс не мръдна от мястото си зад бюрото. Често във всяка ръка държеше по един телефон — новия си мобилен апарат и някой от стационарните телефони на бизнес центъра — и говореше едновременно по двата. Гласът му беше гневен, но овладян; умът му — бърз и точен, както винаги. Логическата последователност, с която излагаше случая си, се подобряваше след всеки разговор, като историята ставаше все по-кратка, стегната и ясна. Понякога поставяше единия от слушателите си на пауза, за да поеме друг, по-важен разговор, но нито веднъж не загуби нишката на мисълта си, нито за миг не отслаби темпото освен в случаите, когато Елена го подкарваше почти насила по разни лекари, стоматолози и пластични хирурзи, които да поправят стореното от Владимир. А когато процедурите се проточеха твърде дълго, Алекс изругаваше и си тръгваше. Кракът му зарастваше бавно. Той залиташе и се подпираше на уличните стълбове, но не забавяше крачка в желанието си час по-скоро да се върне в хотела. Нямаше търпение да заеме бойния си пост в бизнес центъра, откъдето да отправи пореден бараж от телефонни позвънявания към всеки, който се съгласяваше да го изслуша, поредна лавина от факсове до всички, които обещаваха да ги прочетат. След седем безкрайно дълги и изнурителни дни тази офанзива престана почти толкова внезапно, колкото бе започнала. На осмия ден той събра сили едва за кратка престрелка — няколко халосни изстрела във въздуха, дадени без особен ентусиазъм и с нулева надежда да произведат какъвто и да било ефект, последни отгласи от една епична битка, която той най-после се бе принудил да признае за загубена.

— Ела да си легнеш — подкани Елена съпруга си, като намести възглавницата му и подканващо я плесна отгоре с длан.

— Не съм уморен.

— Нито пък аз. Просто се намираме в най-луксозния апартамент на най-скъпия хотел на най-великия град на света. Искам да се любим!

— Не съм в настроение — отвърна той и миг по-късно, все така обърнат с гръб към нея, добави: — Съжалявам.

Известно време тя мълча, преди да попита:

— Би ли ми казал какво става? Доколкото разбирам, то засяга и моя живот, а ти не споделяш нищо с мен.

— Предпочитам да не говорим за това.

— Аз пък предпочитам да говорим. Дори настоявам.

— Какво, ще се караме ли?

— Още не. — Тя взе една възглавница и я подложи зад гърба си. — Но ако и този път не ми кажеш какво точно става, между нас ще избухне световна война. Никак не се шегувам.

— Не искам да се потискаш.

— Аз се потискам, като те гледам такъв. Честно казано, дори да са ни взели всичко, все ми е тая. Бих се радвала, ако вече някой друг се е нанесъл в онази мухлясала стара къща.

— Е, слава Богу. Защото наистина загубихме… аз загубих… всичко. Парите, нашия дом, фирмите, всичко отиде по дяволите.

— Мислех си, че поне парите са в безопасност.

— Очевидно са намерили номерата на банковите сметки и паролите за достъп. Тези хора се оказаха по-добре подготвени, отколкото очаквах.

— Е, какво пък… някакви си пари…

— Милион-два са някакви си пари, но двеста милиона плюс акции за още сто милиона… мисля, че някакви си не е най-подходящата дума в случая.

Тя не бе очаквала да чуе такива колосални суми.

— Елцин няма да допусне това да се случи. Та той ти дължи толкова много, Алекс!

Алекс въздъхна дълбоко.

— Не мога да се свържа с него. А, повярвай ми, опитах неведнъж. Безброй пъти звънях в кабинета му, затрупах го с факсове.

— Може пък да е зает. Сигурна съм, че това е обяснението. Това, което се случи, може да е жизненоважно за нас, но той сигурно си има предостатъчно други проблеми.

— Не е така, както мислиш. Аз се сблъсквам с каменна стена. Всеки път когато позвъня, ме прехвърлят от един сътрудник на друг, все по-дребни и маловажни. Много добре разбирам какво става.

— Хубаво, защо не ми кажеш и на мен?

— Някой отвътре дърпа конците. И този някой е достатъчно умен и влиятелен, за да издигне преграда между мен и Елцин. Всеки път попадам на някоя нова секретарка, на някой нов дребен чиновник и трябва да им разправям всичко отначало. Редуват се да ме разиграват. Целта е да ме изтощят и принудят да се откажа и очевидно са на път да я постигнат.

— Ти си по-умен от тях, мили мой. Просто трябва да си промениш подхода.

— Мислиш ли, че не съм се опитвал да го направя? Пробвах всички начини да стигна до Кремъл, за които можах да се сетя. Свързах се и с министъра на вътрешните работи, със секретаря на Съвета за сигурност, с министъра на финансите, с кмета на Москва, дори с управителя на централната банка.

— И какво ти казаха те?

— Че това, което им разправям, звучало ужасно и непременно щели да направят всички необходими проверки. — Той се извърна настрани и се загледа през прозореца. — Но това го казваха миналата седмица. А сега дори не ми вдигат телефона.

Елена се пресегна и извади бутилка шампанско от гласиерата. През дългите дни и нощи, прекарани в този хотел, тя бе успяла да завърже едно-единствено приятелство — с Амбър Линкълн, едрата и сърдечна чернокожа шефка на телефонната централа в сутерена. По време на бясната седмица на телефонни разговори, докато Алекс напълно я бе забравил и докато телефонистките си скубеха косите как да изпълняват несекващите му поръчки за различни номера в Русия, Елена бе счела за нужно да ги възнагради за усилията, като им носеше храна и от време на време по някоя бутилка вино.

Деликатните й пръсти свалиха алуминиевото фолио, после тя подаде шампанското на Алекс, за да го отвори церемониално.

— Какво смяташ, че става?

— Сергей Голицин.

— Какво, шефът на охраната? Онази смачкана жаба?!

— Той е замислил всичко заедно с онези бандити от КГБ, които довлече със себе си във фирмата. Превзе бизнеса ми отвътре, а сега дори има нахалството да нарече компаниите ми на свое име. Този човек открадна всичко, което успях да сътворя, Елена. И сега се разполага в семейния ни дом!

Ако е опрял до онази къща, да я влачи, помисли си Елена, после каза на глас:

— Всички знаят, че фирмата е твоя. Не може просто така да я открадне!

— Миналата седмица е уволнил всички вицепрезиденти. Повикал ги е в кабинета ми и им е наредил незабавно да се изнесат от сградата. Пратил въоръжени да ги изблъскат на улицата. Помниш ли Миша? Разправя, че това било най-страшният миг от живота му. Още преди да ги извика и уволни официално, горилите на Голицин вече се били нанесли в кабинетите им. — Алекс разтърка уморено очи и впери невиждащ поглед в пространството. — И сега тези свестни, почтени, трудолюбиви хора са на улицата. По моя вина!

— Откъде накъде по твоя?

— Защото бях глупак. Още по-лошо, безотговорен глупак. След онези убийства бях изпаднал в отчаяние и привлякох Голицин да пази фирмата. От дни размишлявам по въпроса и парчетата от мозайката ми се подредиха напълно. Той от самото начало е планирал присвояването й. А аз се оказах един глупак.

— Не, скъпи, ти си блестящ ум. Ти си най-способният мъж, когото съм срещала. И най-почтеният. Ти просто не мислиш като тях. — Ръката на Алекс стискаше бутилката, но тя се пресегна и му я взе. Не беше в негов стил да се самосъжалява, но в този момент изглеждаше напълно съсипан. И имаше защо — всичко, което бе съградил, му бе отнето, животът му бе преобърнат наопаки. В душата му бушуваше безсилна ярост. Тя се захвана с тапата. Присви очи, изпъшка и я заизвива на всички страни.

Алекс я издърпа от ръцете й. Дръпна веднъж тапата и тя изхвръкна с пукот; бликна пяна, златисти капки се стекоха по скъпия килим. Бутилката струваше двеста долара. Всяка глътка беше скъпоценна. Елена скочи от леглото и се втурна да вземе чашите.

Алекс продължи:

— Дни наред всички московски вестници пишели само за това, и то на първа страница. Обвиняват ме, че съм обрал собствените си банки и съм избягал с парите. Можеш ли да си представиш? Те ме обраха, а се опитват да ми го припишат на мен! Московската прокуратура била започнала разследване. Опитват се да ме натопят, а аз дори не съм там да се защитя!

Тя му подаде високите кристални чаши, които бе заела от ресторанта. Той бавно наля виното, Елена грабна своята чаша и се притисна до него. Почти нищо от онова, което й разправяше, не бе новина за нея. През последните дни тя на няколко пъти се бе усамотявала в стаичката на Амбър и бе звъняла в Русия. Имаше си свои източници и ако съпругът й бе решил да я държи в неведение, тя знаеше към кого да се обърне.

Роднините и няколко близки приятели я бяха осведомили за всичко, за цялата гнусна история. Дни наред цяла Москва говореше само за Алекс, а и навсякъде в Русия личността му беше обект на засилен интерес. Подобна сензация не беше за изпускане и медиите я бяха подхванали по своя характерен начин. За разните телевизионни и радио канали и за жълтата преса Алекс беше не просто заподозрян или обвиняем, а признат за виновен и осъден. Милионерът гений с ръка, пъхната в чуждия джоб. Мошеникът банкер, откраднал парите на вложителите си и избягал в чужбина. Зад целия този фалшив блясък, зад цялата си загадъчна фасада на сдържана брилянтност, Коневич се бе оказал обикновен крадец и обирджия, интелигентен разбойник в костюм.

В деня, когато медиите съобщиха новината, пред банките на Алекс се разразиха сцени на необуздана ярост, които след два мъчителни дни утихнаха до умерена паника. Оказа се, че били откраднати само петдесет милиона — капка в безбрежното море. А пък и обещаните двайсет процента лихва си бяха солидна примамка. Рекламните клипове с привлекателната млада дама, която обожавала мъже с висока лихва, и симпатичната възрастна двойка, влюбено загледана в нов лъскав мерцедес, отново заляха ефира. Голяма част от изтеклите навън пари започнаха, макар и предпазливо, да се стичат обратно вътре.

Както обикновено става в такива случаи, първоначалните новини и коментари бяха кратки, повърхностни и безобразно неверни. Малко се знаеше извън фактите по същество: Алекс Коневич се бе оказал хитър мошеник, безскрупулен крадец, който бе откраднал цяло състояние и избягал в неизвестна посока. Ала някой отнякъде пускаше в обръщение нови и нови подробности, подхранвайки обществения интерес към един пожар, който и без това не се нуждаеше от гориво. С всеки изминал ден новините ставаха все по-подробни, коментарите все по-усукани и подвеждащи. Алекс бил откраднал петдесет милиона долара, които полека-лека станаха сто, двеста, петстотин, милиард. Криел се в някакъв тайнствен дворец в джунглите на Бразилия, защитаван от кръвожадни бандити, и от там показвал среден пръст на света. Под фалшива самоличност бил настанен в калифорнийска клиника за рехабилитация на алкохолици и наркомани, където си правел компания с утайките на Холивуд. Или пък се укривал в самата Москва, в таен бункер, охраняван от въоръжени до зъби мафиоти, на които бил обещал дял от плячката.

Хипотезите за местонахождението му се променяха ежедневно. Говореше се, че не бил издържал на напрежението и избягал от пазачите си, като се шляел из улиците, дивашки ухилен, и размахвал пазарски торбички, пълни с долари. Твърдеше се също, че той от самото начало бил планирал да обере собствената си империя. Всичко, което бил успял да изгради и придобие, имало едно-единствено предназначение — някой ден да бъде ограбено с подобен грандиозен удар; единственият неизяснен момент бил защо всъщност му е трябвало да чака толкова дълго? Алекс страдал от раздвоение на личността и ето че доктор Джекил успял да надделее над мистър Хайд. Между медиите се разгоря необявена война кой ще успее да съчини най-безумните разкрития, да посее най-абсурдните съмнения. Вестникът, който навремето го бе нарекъл „Царевич Мидас“, сега го бе преименувал на „Господин Лепкави пръсти“.

За късмет руснаците, по природа скептици, в последно време бяха обръгнали на всичко. След седемдесет години облъчване с комунистически лъжи и измишльотини, всякакви материали по медиите бяха толкова тенденциозно изкривени, че предизвикаха единствено тяхното недоверие. Освен това фабрикуването на конспиративни теории си беше част от руския национален характер, а новината за бягството на Коневич се бе появила в публичното пространство, богата на всякакви сюжети и възможности за творчество. Пък и дългогодишната кариера на Голицин в КГБ не работеше в негова полза. Цялата история имаше привкус на нещо, съчинено в кабинетите на „Лубянка“, а както знаеха всички, старият вълк козината си мени, но нрава — не. Из Москва веднага плъзнаха всевъзможни слухове, повечето от които бяха в полза на Алекс.

От самото начало хората подозираха нечиста игра, макар че никой не можеше да каже по какъв точно начин Голицин бе успял да осъществи удара си.

Самата идея, че Алекс би могъл да обере собствената си банка — но преди да офейка, да си даде труда по законен начин да прехвърли всичките си активи не на друг, не на съдружник или колега бизнесмен, а на шефа на фирмената си охрана, — миришеше на гнило. Каква логика имаше в това?! И какво го интересуваше кой ще обере трохите, които бе оставил след себе си? Защо му бе да източва само тези петдесет милиона от авоарите на банката си? Нима човек, притежаващ — както се твърдеше — милиарди, би опетнил името си с такава сума? Или пък, щом не се бе посвенил да задигне петдесет милиона, защо се бе ограничил само с тях, след като в банката имаше още няколко милиарда?!

Дори измежду скептиците обаче малцина бяха онези, които изпитваха жал към Алекс. Обрали някакъв си там богаташ — голяма работа! Всъщност на повечето обикновени хора тази история им се струваше твърде забавна. Който за долари живее, за долари умира, беше преобладаващото настроение сред тази нация от бивши комунистически поданици. Освен това нищо не би зарадвало средния руснак повече от гледката на един унижен, поставен на колене бивш тузар. Падението на Коневич се превърна в храна за разговори около кухненската маса, в източник на тиха радост за трудовия народ.

— Е, какво правим сега? — попита Елена, като отпи солидна глътка от чашата си.

— Честно казано, и аз не знам. Вече опитах всичко, което ми дойде на ума.

Тя беше притисната плътно до него и между две глътки шампанското Алекс успяваше да хвърли крадешком по някой поглед към прозрачната й нощница. Тя остави едната от презрамките да се плъзне надолу по голото й рамо.

— Какво е най-лошото, което би могло да ни се случи, Алекс?

— Това е най-лошото.

— Не, изобщо не е това! Та ние можехме сега да сме в някоя морга в Будапеща!

— Така е. Но ако се върнем в Москва, все още могат да ни убият.

— Но няма как да ни завлекат насила в Русия, нали? Без договор за екстрадиране не могат с пръст да ни пипнат. Могат да съчиняват каквито си искат обвинения, но ти си тук, а те там. Просто си оставаме тук и това е.

— Няма ли да ти липсва Русия?

— Разбира се, поне малко. Но да съм жива където и да било по света с теб е далеч по-добре, отколкото да съм там, умряла. Само че оттук нататък искам едно нещо да се промени.

Той се обърна и я погледна.

— Ние сме заедно във всичко. Докато живеехме в Москва, не се бърках в бизнеса ти. Нямаше нужда да се меся, а и, честно казано, не ме интересуваше. Но сега животът ни е различен. А с него и бракът ни.

— Какво значи това?

— Отсега нататък искам да ме държиш в течение на всичко, колкото и да е лошо и потискащо. Може да съм уплашена, но не съм някаква порцеланова кукла и не желая да ме третираш като такава.

— Съжалявам…

— Недей да съжаляваш. Аз те обичам и искам да ти бъда в помощ.

Той обви ръката си около нея. Елена се отпусна назад и го придърпа до себе си. Чашите от шампанското се претърколиха и тихо паднаха върху мекия килим на пода. Скъпата нощница описа дъга във въздуха и кацна върху абажура на лампиона.

13

Черната лимузина стоеше с работещ двигател на празния паркинг на брега на заледената Москва река. Беше средата на октомври. Небето беше оловносиво, прихлупено и печално; във въздуха се чувстваше първият леден полъх на поредната московска зима, която обещаваше да бъде също така дълга, студена и противна, както предишната. На шофьора бе наредено да чака отвън и той бе застанал на шест-седем метра от колата в пронизващия студ, пушеше, зъзнеше, тропаше с крака и хвърляше завистливи погледи към отоплената кола.

В нея имаше трима души.

Бяха се договорили да се срещат по този начин веднъж или два пъти седмично. Обединяваха ги алчността за пари и единственото трайно чувство, което разбойниците изпитват един към друг — неистовото взаимно подозрение. По очевидни причини тримата не можеха при никакви обстоятелства да се появяват заедно на публични места, поради което Голицин пое инициативата и предложи тези дискретни срещи.

Татяна Лукина се бе разположила в средата, умело кръстосала великолепните си крака по начин, който не позволяваше да останат незабелязани. От двете страни седяха двама мъже, които едва се понасяха помежду си: отляво Голицин, а отдясно — Ники. Голицин не търпеше някой да оспорва авторитета му, докато Ники изпитваше отвращение към всякакви авторитети и особено към арогантни лекета като Голицин.

И двамата бяха нагли, самонадеяни егоисти, сприхави, заядливи и покварени до мозъка на костите. Приличаха си по страшно много неща. Вярно, единият беше само мозък, а другият — само мускули, но така още по-добре се допълваха. Докато Татяна беше жена и можеше да се оправи с всеки един от тях, заедно и поотделно. Ако не беше тя, двамата отдавна щяха да са се хванали за гушите, а Татяна Лукина обичаше да се чувства необходима.

В този момент тя казваше:

— Вече не помня колко пъти е звънял. Може би над сто. Съставили сме график. Телефонистите в централата получават ежедневни указания на кого да прехвърлят разговора. Елцин изобщо не подозира, че Коневич се опитва да се свърже с него. Той е запознат най-общо с историята, представихме му коментарите в конспектиран вид…

— И как реагира? — прекъсна я Голицин.

— Повика шефа ми… началника на канцеларията — добави тя заради Ники, който не беше в течение с какво се занимава. — Каза, че станалото изобщо не е в стила на Алекс. Разпореди да го открием, за да чуе неговата версия. Попита шефа ми какво мисли по въпроса.

Голицин се усмихна и потри ръце.

— Убеден съм, че междувременно ти си му разяснила какво точно да мисли.

Тя не счете за нужно да отговори на последната забележка.

— Казал на Елцин, че за него Коневич винаги е бил прикрит мошеник, чаровен и симпатичен наистина, но мошеник. Никой не бил в състояние да спечели толкова много пари, освен ако не ги откраднел. Освен това му посочил, че според него винаги е допускал Коневич твърде близо до себе си. Каквито и да били емоционалните и политическите причини за близостта им, в основата на всичко неизменно стояли парите. В края на краищата Коневич едва ли бил налял всички тези пари в кампанията му от човеколюбие. Припомнил му, че Думата е пълна с размирни комунисти от старата гвардия, чиято единствена цел е да го скопят. Оприличил го на въжеиграч, който се опитва хем да умилостиви червените, хем да залъже недоволните реформатори в собствения си лагер. И двете страни непрекъснато заплашват да го свалят от власт, а точно в момент като този на първа страница във всички вестника да се появи скандалът с Коневич е най-малкото твърде неприятно. На Елцин не му трябват такива познати, така му казал.

Ники се прозина. Политиката го отегчаваше. За него нямаше абсолютно никакво значение дали начело на страната са комуняги, демократи или педерасти. Неговото не се губеше.

— А дали Елцин е захапал въдицата? — попита Голицин.

— Вероятно — отвърна Татяна. — Той знае, че и без това си има достатъчно грижи. Из града се носят гаднички слухове за дъщеря му. Само дето не си е окачила табелка: „Въртя баща ми на малкия си пръст, така че оставете ей тук чантата с парите и ще ви уредя всичко, което искате!“

Ники наостри уши при този намек за корупция на най-високо място.

— Ама това вярно ли е?

— Вярно е, а ти стой по-далеч от нея — каза Татяна с многозначително намигване. — Тя не знае това, но вече е клиент на прокуратурата. Където и да иде, помещенията се подслушват, а агенти под прикритие ходят по петите й.

Ники избухна в смях и се плесна шумно с длани по бедрата. Той също си беше мошеник, но поне не се правеше на порядъчен.

Голицин само изръмжа. Разбира се, той вече знаеше за дъщерята на Елцин. Дори можеше да просвети Татяна по въпроса — например точно колко милиона е скътала тази дебела свиня в швейцарска банка, номера на сметката, имената на „дарителите“ и така нататък, но това беше безценна информация, която той нямаше никакво намерение да споделя.

— Виж какво, малката — обади се Ники, като се наведе към нея и похотливо стисна бедрото й, — трябва все някак да гепите тоя Коневич. Колкото и патрули да сложите по пътищата, той ще намери начин да се промуши. Схващаш ли какво ти разправям?

По лицето на Голицин премина гримаса на раздразнение.

— Ние ще се оправим с Коневич — отвърна троснато той.

— Да бе! Колкото се оправихте предния път — сопна му се Ники.

— Не си навирай носа където не ти е работа! — кресна Голицин. Известно време двамата се гледаха един друг, Голицин — зачервен от злоба, Ники — ехидно усмихнат, сякаш искаше да каже: „Ти не можеш да откриеш и игла, забита в собствения ти гъз!“

Татяна ги изчака да се поукротят и попита Голицин:

— Къде са парите?

— На сигурно място.

— Знам това. Къде по-точно?

— Не е твоя работа.

— Хубаво. Ще приемеш ли един съвет от мен?

— Зависи.

— Не се дръж така, Сергей! Аз се грижа за нашите общи интереси.

Голицин се размърда на седалката, вперил поглед напред. Глупости! Ако й се оставеше в ръцете, тя щеше да го ограби до шушка. Беше умна, млада и красива и напълно лишена от съвест.

Татяна продължи:

— Знаеш ли защо Коневич е толкова популярен сред обкръжението на Елцин? Заради парите. Той еднолично финансира предизборната му кампания. С парите си ги уреди всички на работа. При това буквално. След още година-две ще има нови избори и, повярвай ми, те отсега са уплашени. Елцин се сочи като главен виновник за кашата, в която се намираме. Рейтингът му е под санитарния минимум и ще им трябват страхотни пари, за да го издърпат нагоре. Чувалите с мангизи на Коневич ще им липсват ужасно.

— Ти допускаш, че той ще е жив дотогава.

— Аз никога нищо не допускам. Просто ти казвам, че сега се открива златна възможност за всеки, който е достатъчно умен и достатъчно богат. Някой ще трябва да запълни с пари вакуума, оставен от Коневич. Защо този някой да не сме ние?

Голицин размисли няколко секунди. Идеята му харесваше. И защо не? Милион годишно можеше да му отвори доста врати; а няколко милиона в правилната ръка, в подходящия момент… кой знае? Не че беше голяма философия — той се зачуди единствено как сам не се е сетил за това. Изду бузи, изпусна шумно въздух няколко пъти и след драматична пауза, през която уж продължаваше да мисли, кимна.

— Окей, става.

— Мъдро решение — поздрави го Татяна. — Парите ще минават през мен. Аз ще се погрижа всички да разберат откъде са дошли.

И кой в Кремъл е уредил тази животоспасяваща инжекция, добави наум тя.

— За какви суми става въпрос? — попита Голицин, внезапно разтревожен, все пак това бяха неговите пари.

— Не са големи. Успокой се, Сергей. Сто-двеста хиляди месечно за начало. С наближаването на изборите ще увеличим сумите, за да има ефект цялата работа.

Тя очевидно бе обмислила всичко в подробности и сега се раздърдори за тайни банкови сметки, лица за контакт, по какъв точно начин да се изпират парите и така нататък, и прочие — типичните схеми за мащабни измами и присвоявания. Иронията, че с парите на Алекс се готвеха да заменят Алекс, не остана незабелязана от слушателите й. Всъщност Голицин бе пристигнал на срещата, готов да им представи своя собствен гениален план как да похарчат възможно по-голяма част от състоянието на Алекс, и на първо време изчакваше нетърпеливо Татяна да млъкне, за да им го представи. Но както се оказа, нейното предложение се вписваше идеално в плана му, така че той я остави да си каже приказката.

— И така, можем ли да приемем, че всичко се нареди превъзходно?

При тези думи дори Ники, който в момента гледаше разсеяно през прозореца, се принуди да преглътне гордостта си, хвърли поглед към Голицин и призна:

— Уха, адски гот се получи!

Татяна само кимна.

— Ами тогава защо да спираме дотук? — попита Голицин, като се извъртя тежко на седалката си, за да ги огледа. — Такива като Коневич с лопата да ги ринеш, основават фирми и трупат милиони, като само чакат някой да им ги задигне!

Татяна си придаде замислен вид, макар че абсолютно същата идея я бе осенила далеч преди Голицин; всъщност учудващото бе, че на него едва сега му идваше наум да разшири схемата, докато тя от самото начало бе смятала Алекс Коневич за опитно животинче, лабораторен плъх, върху който да я изпробват, колкото да се убедят, че работи. В днешно време младите и напористи милионери никнеха като гъби след дъжд и направо си търсеха майстора. Но тя се направи на глупава и невинно попита:

— Смяташ ли, че това е разумно?

— Следващия път ще бъде дори още по-лесно, по-малко рисковано! Все пак нито един от другите новобогаташи няма такива топли отношения с Елцин. Вече знаем как става, освен това имаме достатъчно пари, за да финансираме операцията.

Отговорът на Ники беше напълно в негов стил:

— А какво ще намажа аз от тая работа?

Адвокатът в Татяна имаше готов отговор:

— За начало, Ники, ти получаваш онова, за което сме се договорили: своя дял от акциите на компанията, както и възможността да си переш парите през банките на Коневич. Ала знай, че и ти, и твоите приятелчета привличате твърде много внимание. Превърнали сте Москва в бойно поле. Руският народ на висок глас настоява за ред и законност. Повярвай ми, напоследък това е болна тема за Кремъл. А вашите игрички не остават незабелязани и от останалия свят. На Елцин му е писнало разни американци и германци да го поучават как да се справи с такива като теб.

— Празни приказки…

— Които няма да продължават още дълго, повярвай ми — отвърна тя, като размаха пръст пред носа му.

— Най-напред трябва да ни хванат!

— Време е да се приспособиш към новите правила. Хората вече гласуват, Ники! И тъкмо пред урните дават израз на неудовлетворението си. Елцин знае, че много скоро ще трябва да демонстрира видим напредък в сферата на законността и обществения ред. Задава се голяма хайка. Мнозина ще бъдат изловени.

— Само глупаците.

— Точно така. Докато умниците като теб ще изпреварят събитията.

— На мен и сега си ми харесва какво правя.

— Колко изкарваш годишно? — попита го тя.

— Достатъчно.

— Не си играй игрички с мен, Ники! Колко?

— Милиони. Трийсет, петдесет, знам ли колко! — По-правдоподобната цифра бе около двайсет милиона, но Ники за нищо на света не искаше да изглежда дребна риба в присъствието на Голицин. Той се размърда неловко на седалката, като се опита да си придаде искрен вид.

— Не е зле — отбеляза Татяна, като повдигна вежди. — А колко е изкарал Коневич миналата година?

— Ами сигурно доста — отвърна през зъби Ники. — Идея си нямам.

— Около двеста милиона. А има и други като него, които скоро ще прибират милиарди годишно. При това напълно законно.

— Милиарди?!

— Милиарди — повтори бавно и с наслада тя, сякаш от самия начин, по който я произнасяше, тази астрономическа сума щеше да набъбне още повече. — Време е леко да вдигнеш мизата, Ники. Време е да изпълзиш от калта. Задръж си курвите и дрогата, ако това те забавлява. Но знай, че истински големите пари са в бизнеса. Милиарди, Ники, милиарди.

— Милиарди — повтори замислено Ники. Думата му харесваше. Отронваше се от езика й с такава звучна лекота, че той бе готов да я слуша до безкрайност.

Тримата побъбриха още известно време — докато ушите на шофьора отвън почти окапаха от студа — и накрая се спряха на равноправно и взаимно приемливо разделение на труда и отговорностите. Голицин щеше да дебне възможности, да определя обектите за поредния удар и да впряга целия си зъл гений в измисляне на схеми за превземането им. Веднъж бяха осъществили успешно този сценарий и като цяло щеше да им върши работа и занапред. Татяна щеше да осигурява политическия чадър, да пуска по нещо в джобовете на правилните хора и да омайва с женския си чар най-близкото обкръжение на Елцин. Ники щеше да си продава проститутките, дрогата и крадените коли, докато му посочеха поредната жертва, която да бъде тероризирана, прогонена от страната или премахната.

Разговорът завърши там, където бе започнал — с твърде конфузната ситуация около Коневич. Ники го искаше мъртъв — по всякакъв възможен начин, колкото може по-скоро, на всяка цена. Просто мъртъв. В неговия бизнес нямаше правила и принципи освен един: колкото по-малко свидетели, толкова по-добре.

Голицин също имаше своите причини да желае смъртта на Алекс Коневич. Да я желае силно и страстно, с цялото си същество. За човек, чиито емоционални състояния обикновено се движеха между коравосърдечно безразличие и унищожителна ярост, той бе странно обсесиран от случая „Коневич“. Подобна обсесия беше крайно нездравословна и той отлично съзнаваше това, но не можеше да се овладее. Доставяше му наслада да си представя начина, по които Коневич ще умре.

Никой не счете за нужно да спомене нещо, което се подразбираше от само себе си: че ако Коневич успееше по някакъв начин да се свърже със своя стар приятел Елцин, цялото им начинание — уви! — ще рухне. Старото пиянде имаше огромен дълг към младия вундеркинд. А колкото и изобретателна и безскрупулна да беше Татяна, все някога Алекс щеше да намери пролука, за да се добере до президента. Имаше твърде много неизвестни в уравнението, твърде много подозрителни връзки между служителите в администрацията, твърде много пробойни, през които да изтече информация. И тогава, както обикновено ставаше при такива престъпни конспирации, заговорниците щяха да се изправят един срещу друг. Всеки от тримата знаеше несъмнено, че ако се стигне дотам, на драго сърце ще окачи другите двама на въжето.

Едно легитимно разследване на случая, извършено от дори недотам честен или компетентен прокурор, би означавало катастрофа за тях.

Татяна самонадеяно увери съдружниците си, че има план за младежа Алекс, и ги инструктира да си траят и да не предприемат нищо до второ нареждане.

Комбинацията от шампанско и секс подейства с магическа сила. В продължение на три последователни нощи Алекс успя да спи по около шест часа, което беше голям напредък за него. Започна отново да се храни, дори всяка сутрин да прекарва по два часа в отлично оборудваната фитнес зала на хотела.

Една сутрин той се подсушаваше с хавлията на излизане от душа, след като си бе взел поредната здрава доза физическо натоварване, докато Елена, изтегната на леглото, гризеше препечена филийка и разсеяно прелистваше сутрешния вестник. Току-що бе пристигнала богатата им закуска от пържени яйца с бекон, препечен хляб и прясно кафе, когато се разнесе телефонен звън.

Елена беше по-близо и вдигна слушалката, като си мислеше, че е рум-сървисът. Няколко секунди слуша мълчаливо, после каза на руски: „Да, тук е, момент“, и му подаде телефона.

— От Министерството на вътрешните работи.

Алекс грабна слушалката и си каза името.

— Тук е полковник Леонид Воронин, специален сътрудник на министъра на вътрешните работи. — Гласът беше плътен и напорист, с дразнещата надменност на човек, свикнал да дава заповеди.

— Какво искате? — запита Алекс без излишни церемонии.

— Имам вашия номер, понеже преди седмица министърът ми възложи да разгледам жалбата ви.

— Предайте му моите благодарности. — Той стисна очи и в продължение на няколко мига не знаеше какво да каже. После попита: — И какво открихте?

— Какво открих ли? Ами, да кажем, че… в историята ви има някои нередности и несъответствия.

— Смятате, че лъжа, така ли?

— Не ми приписвайте неща, които не съм казал, господин Коневич. Смятам, че са налице големи празноти и в официалната версия за случилото се.

— Ами тогава защо не започнем от тях, от тези празноти, както им казвате?

— Добре. За начало, на пето число сте пътували до Будапеща с полет номер двеста и деветдесет. Спис…

— Да, аз…

— Не ме прекъсвайте, Коневич. Аз ще говоря, а вие ще слушате, докато не ви задам въпрос. Ясно ли е?

Арогантността му беше толкова брутална, че най-вероятно мъжът отсреща беше точно това, за което се представяше — високопоставен бюрократ във важно държавно ведомство. Алекс си пое дълбоко дъх и каза:

— Няма повече да ви прекъсвам.

— Още едно обаждане от ваша страна, и затварям телефона. И така, докъде бях стигнал? Аха: списъкът с пътниците на борда потвърждава това. Освен това от унгарските гранични служби са ви регистрирали като пристигнал точно в 13:05 часа. По нищо не личи, че сте се връщали обратно в Русия, а разпечатките от банковите ви сметки показват, че са били изпразнени на шести, тоест на следващата сутрин. Няколко часа по-късно още петдесет милиона долара са били откраднати от клиентите ви. Компютърните терминали, от които са разпоредени транзакциите, бяха проследени и се намират във вашите офиси. — Той помълча за момент и попита: — Как да разбирам това?

Алекс чуваше за пръв път тези подробности по кражбата и в течение на няколко дълги, болезнени мига се опитваше да осмисли чутото. О, как му се искаше Голицин да се намира в този момент пред него, седнал на един стол в същата хотелска стая, и силните му мускулести ръце да го стиснат за шията! И да не го пускат, докато не си изпее всичко, в най-малки детайли. Как проникна в сейфа ми? Къде изпрати парите ми? Кои ти бяха съучастници и къде се намират сега? Вместо това каза:

— Точно по това време съм бил в самолета за Ню Йорк. Ако прочетете факса ми, там го пише. Лесно е да се провери.

— Чел съм факса ви, господин Коневич. Но това не е единствената възможност да източите парите, нали? Може да сте имали съучастник.

— Само че не съм. Свършихте ли?

— Не съвсем. Получих от централната банка копия на документите, с които прехвърляте всичките си активи на Сергей Голицин. Един от нашите графолози огледа подписа ви.

— Е, и?

— Почеркът ви е разкривен, буквите са неравни и някак разтеглени. Ала нашият човек смята, че това си е вашият подпис. Вероятно положен в условия на физическо неудобство или психически натиск.

— След три часа побои и изтезания по-красиво не можех да го докарам.

Елена му подаде намазана с масло препечена филийка и чаша кафе, от която той отпи глътка. Тя повдигна въпросително вежди. В отговор Алекс направи неопределен жест с ръка. Отхапа голямо парче от филийката и го прокара с още кафе.

След дълга пауза полковникът каза:

— Относно онзи факс, който сте изпратили на министъра. Той повдига доста въпроси. Така например вие се опитвате да намесите генерал Голицин.

— Не се опитвам да го намеся. Заявявам ясно и категорично, че той е в дъното на цялата история. Разпоредил е няколко убийства, моето отвличане, наредил е на хората си да ме изтезават и накрая е задигнал всичко, което притежавах.

— Става дума за човек с големи заслуги. Патриот, служил доблестно на родината си в продължение на десетилетия. Това са много сериозни обвинения. Необходимо е да ви разпитам директно.

— Е, добре. Аз съм в Ню Йорк. Заповядайте, когато ви е удобно, и питайте.

— Невъзможно. Аз нямам юрисдикция извън границите на Русия. Същевременно моите приятели от външното разузнаване обяснимо си пазят територията и започват да нервничат, когато забравя къде ми е мястото.

— Хубаво. Да свършим тази работа по телефона. Питайте каквото искате.

— Това е… неприемливо.

— А, така ли? И защо?

— Първо, случаят е комплициран и в него са намесени някои много важни хора. Второ, обичам да виждам лицето на човека, когото разпитвам. И, разбира се, всичко трябва да се проверява. По телефона няма да стане.

— Аз пък нямам намерение да идвам в Москва, полковник. Онези се опитаха да ме убият и сега вероятно ще искат да довършат започнатото. Това вече го обясних във факса си.

— Аз лично ще се погрижа за охраната ви, господин Коневич. Ще бъде направено всичко необходимо. Давам ви офицерската си дума.

— Та аз дори не ви познавам.

— Вижте какво, прокуратурата подготвя обвинителен акт. Искате ли да изчистите името си или не?

— Не ми задавайте тъпи въпроси! Няма да стъпя в Русия, докато не прочета във вестника, че Голицин и хората му са в ареста.

Настана продължително мълчание. На Алекс му се стори, че полковник Воронин е закрил с ръка слушалката и се съветва с някого. В това време той дъвчеше препечена филийка и отпиваше от кафето си.

В един момент в слушалката отново се чу гласът на Воронин:

— А защо не се срещнем на неутрална територия?

— С кого разговаряхте там?

— Какво, проблеми с доверието ли имаме, господин Коневич?

— Аз нямам проблеми. Просто не ви вярвам и толкова.

Още една дълга пауза. После гласът каза:

— Това беше секретарката ми. Търсят ме на другия телефон и трябва да поема разговора. Решавайте бързо, господин Коневич. Искате ли да се срещнем или не?

— Гледайте мястото да е наистина неутрално!

— Какво ще кажете за Берлин? Достатъчно неутрален ли е според вас? Знаете ли какво е Чекпойнт Чарли?

— Разбира се.

— Е, тогава утре в три ще ви чакам там. Не закъснявайте.

14

Полковник Воронин имаше леко извратено чувство за хумор, или, ако трябва да се каже по-деликатно — представата му за ирония не беше съвсем безобидна. В течение на четири десетилетия Чекпойнт Чарли — печално известният граничен пункт между Източен и Западен Берлин — бе символизирал разделението на света на капитализъм и социализъм, на свободни граждани и поданици в окови. На това място Изтокът и Западът си бяха разменяли затворници с качулки на главите; тук се бяха сключвали тайнствени сделки, които да попречат на двете противостоящи страни да се превърнат взаимно в радиоактивен прах.

Алекс и Елена бяха хванали нощния полет от Ню Йорк до елегантното старо берлинско летище „Темпелхоф“, откъдето бяха хванали такси до един скромен пансион на закътана безлична уличка в демодиран квартал близо до центъра на града. Бяха се регистрирали под чужди имена и платили стаята си в брой.

Наскоро обединен, Берлин представляваше една огромна строителна площадка. Настръхнала гора от кранове бодеше небето с дългите си стрели. Орди строителни работници бяха превзели града, като вероятно превишаваха по численост местните жители. Цените на недвижимите имоти в източната половина вече се изравняваха с безбожно раздутите цени на западната. Гражданите на бившата Западна Германия се бяха втурнали да облагородяват занемарените източни квартали и да приобщават блудните си братя от вече несъществуващото ГДР.

Докато гледаше мрачно от прозореца на таксито, неусетно за себе си Алекс си възвърна един стар, попритъпен от времето рефлекс. Наоколо се трупаха състояния, строяха се нови сгради, целият град се преобразяваше със зашеметяваща скорост пред очите му. За броени минути той измисли поне десет начина да се впише в този пазар и да изкара милиони. Чувстваше се като олимпийски бегач с ампутирани крака, принуден да наблюдава отстрани как далеч по-неопитни от него спринтьори финишират първи и грабват наградата, докато той не може да направи две крачки, камо ли да се състезава.

Точно в три Алекс застана сам в западния край на Чекпойнт Чарли. Караулките, следящите прожектори, бариерите — всичко си беше на мястото, макар и без човешко присъствие и за негова радост с доста запуснат вид. Хора от всякакви националности и раси се шляеха безгрижно наоколо, щракаха с фотоапарати по останките от мрачното минало в този музей на една за щастие отминала епоха, оглеждаха пожълтелите снимки на хора, прибягвали до отчаяни — и често брилянтни в находчивостта си — способи за бягство от ужасите на комунизма и започнали нов живот на Запад.

Воронин накара Алекс да го чака двайсет минути. Посланието беше пределно ясно: ти си бивш магнат, но настоящ беглец от закона, издирван престъпник, жалък крадец, неудачник. Аз може да съм някакъв незначителен полковник, но съм и твоята единствена надежда за спасение и ти ще ми целуваш подметките или…

Най-после полковник Воронин се появи иззад ъгъла на някаква безлична ниска сграда — висок, строен мъж на средна възраст, с цивилни дрехи, загърнат във възстар шлифер. На крачка-две встрани и назад — единият отляво, другият отдясно — го придружаваха двама млади сътрудници, облечени почти идентично с шефа си. Тримата се приближиха с маршова стъпка, като армия завоеватели, и тържествено пресякоха Чекпойнт Чарли, сякаш се снимаха в някаква епична филмова продукция. Полковникът се спря на половин метър от Алекс и няколко секунди двамата мъже се оглеждаха подозрително един друг.

Накрая полковникът протегна ръка. Здрависаха се без излишен възторг. Воронин посочи двамата си колеги, които пристъпиха по-близо, без да вадят ръцете от джобовете си.

— Капитан Калинин, капитан Годунов. Двамата ми помагат в разследването.

— Благодаря, че дойдохте — каза Алекс без капка топлина в гласа. Беше се облякъл старателно за срещата — със същия шит по поръчка костюм, който бе носил при бягството си, почистен и безупречно изгладен; колосана памучна риза с монограм и копринена вратовръзка допълваха ансамбъла. Имаше вид на истински милионер — човек на действието, способен с едно драсване на писалката да разтърси цели пазари.

— А къде е съпругата? — попита Воронин.

— Наблизо.

— Сам сте, така ли?

— А вие не сте — отбеляза Алекс, без да отговори на въпроса. — Бих желал да видя документ за самоличност.

— Не смятам, че сте в положение да ми отправяте искания, господин Коневич. В Русия вие сте издирван от закона престъпник.

— Добре дошли в новата Русия, полковник. Аз съм данъкоплатец и имам права. Сега вие работите за мен. Документ за самоличност, ако обичате.

— Мога да ви арестувам още тук, на място, и да ви отведа в Русия. Това ще ме направи герой.

— В такъв случай добре дошли и в Германия. Тук нямате никакви правомощия.

Ръцете на полковника бяха в джобовете на шлифера му. Алекс внимателно го огледа. Имаше изпито лице, хлътнали очи, тънки устни; късо подстриганата му коса бе сресана настрани, за да прикрие олисяващото му теме. Лицето му не беше нито много противно, нито много симпатично; нито красиво, нито грозно — типично невзрачно лице на съветски апаратчик. Той изви дясната си ръка и нещо кораво и заоблено изду отвътре плата на шлифера.

— Ето моите правомощия — каза той. — Други едва ли са ми нужни. Двамата ми колеги също са въоръжени. Мога да ви застрелям на място. — Той млъкна за миг, колкото да се ухили зловещо. — Може и да реша да го направя.

Алекс също се усмихна.

— Това би било лошо. Не само за мен, но и за вас.

— Напротив, за мен би било чудесно. Така бих могъл наведнъж да си реша доста проблеми.

— Погледнете зад гърба ми, към онази висока жилищна сграда.

Воронин отмести очи от лицето на Алекс.

— По-нагоре — каза Алекс, като проследи погледа му. — На шестия етаж, третия прозорец отдясно наляво. Виждате ли насоченото дуло?

Воронин едва не зяпна от изумление, когато очите му най-после се спряха върху дългия, цилиндричен предмет, който стърчеше навън от открехнатия прозорец.

— Вижте го добре, полковник — каза Алекс. — Това е един от тримата снайперисти, които съм наел да ме охраняват. Само да повдигна ръка, и вие сте мъртъв. Надявах се да не се стига дотам, но… — Той повдигна леко ръка нагоре, почти на равнището на кръста си.

Мозъкът на полковника мигновено преосмисли ситуацията. От устата му рукна поток от думи:

— Свали си ръката! За Бога, свали я веднага надолу!

— Извади си ръцете от джобовете. С дланите нагоре. Затваряй си устата и прави каквото ти кажа. Покажи ми документ за самоличност и тогава… може би ще си сваля ръката.

Ръцете на тримата изскочиха като пружини от джобовете им, стиснали служебни карти. Докато ги подаваха, дланите им трепереха. Алекс махна презрително с ръка на служебните карти на двамата капитани, но взе тази на полковника, за да я огледа по-отблизо. Изглеждаше истинска, но можеше ли да бъде сигурен? Той му я хвърли обратно.

Воронин я улови във въздуха и я пъхна в джоба на шлифера си.

— Вашето поведение не подобава на невинен човек, господин Коневич.

— Засега никой не ме третира като невинен — отвърна Алекс.

— Вие застрашихте живота на трима офицери от Министерството на вътрешните работи. Това ще се прибави към и без това сериозните обвинения срещу вас.

— Не можеш да си представиш колко ме притеснява това. Имаш ли предавател?

— Защо ми е притрябвал предавател? — изсмя се подигравателно Воронин.

— Не казвам, че ти трябва. Просто не искам да ни се преплетат честотите.

— Аха… разбирам.

— Ти току-що ме заплаши с убийство. Това е записано. Кой те изпраща?

Няколко мига Воронин се взира напрегнато в Алекс. Младият мъж бе застанал в средата на едно открито пространство пред бившето КПП, далеч от стени на сгради и всякакви възможни укрития. Сега причините за избора му изведнъж се изясниха. Воронин и двамата му асистенти бяха попаднали в капан, изложени на прицел, уязвими отвсякъде, и той за миг се запита колко ли дула бяха насочени към собствения му череп в този момент. Усмихна се насилено и каза:

— Струва ми се, че нашето запознанство не започна добре.

Алекс кръстоса ръце на гърдите си и го изгледа сериозно.

— Аз съм тук, защото обеща да ми помогнеш — каза той. — А вместо това ми се явяваш въоръжен, с още двама души, и заплашваш да ме убиеш. Странни представи за запознанство, наистина.

— Добре де, добре! Сгреших, извинявам се. — Той отново се опита да се усмихне, да изглежда искрен и дружелюбен. — Мога ли да ти викам Алекс?

— Разбира се, защо не!

— Хубаво. Алекс, както ти казах вчера, бих желал да се върнеш с мен в Русия. Ако си невинен, както твърдиш, това ще се изясни в съда.

— Не ме разсмивай! Та аз няма да доживея до съда!

Очевидно за Воронин би било чисто губене на време да му противоречи — та той току-що бе заплашил сам да изпълни присъдата му тук, на място, на уж неутрална германска територия. Още по-глупаво би било да се опитва да се вмъкне под кожата на Алекс. Покрай тях минаха тумба русоляви, синеоки туристи, които дърдореха оживено на неразбираем език. Малките очички на Воронин се раздвижиха зад прихлупените клепачи и той отбеляза:

— Там някаква жена ни снима с камера.

— Ти май не слушаш какво ти говоря. Разбира се, че ни снимат; разбира се, че гласът ти се записва. А, да не забравя: в теб са насочени няколко снайперски пушки, а хората ги сърби пръстът на спусъка. Ако имаш още приятелчета, които дебнат наоколо, имай предвид, че моите са много и са въоръжени до зъби. Не прави глупости. Аз съм уплашен и отчаян човек. Всеки миг мога да се разсея и да вдигна ръка, за да избърша потта от челото си или да се почеша, и… вие сте мъртви, и тримата. И така, докъде бяхме стигнали? — Изведнъж Алекс раздвижи ръце и се плесна по хълбоците. — Хайде, полковник, не ми губи времето!

— Спокойно, Алекс! Не съм дошъл да те убия. Предлагам ти сделка.

— Слушам те.

— Престани да размахваш ръце. Притесняваш ме.

— Говори по-бързо. Сърби ме носът, искам да се почеша.

— Е, добре тогава. — Воронин разтърка очи. Обстоятелството, че Алекс бе дошъл на срещата подготвен, не го изненадваше особено. Той вече знаеше за бягството му от Унгария и за хитрия начин, по който се бе измъкнал от преследвачите си; беше инструктиран да очаква от него всякакви номера. Ала погледът на Алекс го пронизваше сякаш до дъното на душата му и той с все по-големи усилия успяваше да поддържа маската на безразличие. — Някои наши общи приятели са силно впечатлени от твоите заложби на финансист. Ако трябва да бъда откровен, много е жалко, че беше принуден да напуснеш Русия. Та ти си национален капитал! Ние се възхищаваме от постиженията ти.

— Кои са твоите приятели?

— Хора с власт.

— Кажи ми поне едно име.

— Губиш времето и на двама ни. Пък и не знам имената на всички.

— Хубаво, давай нататък.

— Искат да те наемат да управляваш финансите им. Парите са в офшорни сметки. Не е нужно изобщо да се връщаш в Русия. Тая работа със сигурност я умееш.

— И какво ще получа в замяна?

— Двайсет процента от печалбата. Става въпрос за стотици милиони, които в един момент може да нараснат и на милиарди. Разбира се, твоят дял ще зависи от това колко умело ще успееш да ги инвестираш. Ще получаваш прилично възнаграждение.

— Парите чисти ли са или мръсни? — попита Алекс, без да отговаря на офертата.

Воронин вдигна рамене.

— В днешно време кои пари в Русия са чисти? И какво изобщо ти влиза това в работа?

— Не ми влиза. А какво ще стане с делото срещу мен?

— Както ти казах, това са влиятелни хора.

— Колко влиятелни?

— Могат да подбутнат тук и там. — Полковникът намръщи чело и се престори на замислен. Повдигна ръка и разтри схванатия си врат. Алекс беше доста по-висок от него и бе застанал твърде близо. Самият Воронин никак не беше нисък и бе свикнал да гледа отвисоко на повечето хора, та сега му беше особено неприятно, че ролите са разменени. — Може отнякъде да се появят свидетели, които да ти помогнат да изчистиш името си. Наблюдаващият прокурор по делото е много сговорчив. Срещу съдийски пост и щедра добавка към пенсионния си фонд може да обяви случая за приключен по липса на доказателства.

— Престани да ме лъжеш. Моята история беше седмици наред на първа страница на всички руски вестници. Трудно ми е да повярвам, че това дело може току-така да бъде прекратено.

Полковникът се престори, че вдига безпомощно рамене.

— За съжаление и полицията, и съдилищата са толкова претоварени, че никой вече не ги притиска да довеждат докрай всеки отделен случай. Освен това напоследък в Москва един скандал трае ден до пладне, докато избухне поредната буря. В такива времена живеем и ти имаш немалка заслуга за това, Алекс Коневич.

— А парите ми?

— Не гледай по този начин на нещата — усмихна се кисело Воронин и понечи да го хване за лакътя. Алекс се дръпна гнусливо крачка назад.

— Мен ме пребиха от бой, едва не се простих с живота си. Жена ми беше отвлечена и заплашвана. Откраднати ми бяха триста и петдесет милиона долара. Бизнесът ми беше съсипан, доброто ми име окаляно. По какъв начин да гледам на нещата според теб? — попита той с равен тон, без следа от гняв.

— Било каквото било. Минали неща. Или, ако предпочиташ, гледай на това като на цената, която си платил за своя нов живот. Ти си изключителен талант, Алекс. И затова ние ти даваме шанс да си възвърнеш всичко.

— Много мило от ваша страна.

— Забрави миналото. След някоя и друга година с малко късмет и с по-остри лакти ще си отново там, където си бил. Може би дори още по-нагоре.

Подобна оферта беше последното нещо, което Алекс бе очаквал; нужно му беше време, за да осмисли чутото. Ситуацията граничеше с абсурда. Воронин със сигурност беше поредното колелце от огромната машина, съсипала живота му. Сега тези хора му даваха шанс да си върне откраднатото, да го инвестира и умножава, за да им донесе огромни печалби, от които да станат още по-богати.

Срещу което той щеше да получава малка част от нещо, което и без това си беше негово. На онези акули явно не им стигаше да му отнемат всичко. Сега искаха да го направят и свой роб, да го принудят да обслужва финансовите им интереси. Той щеше да се превърне в тяхна собственост, да направи сделка с дявола, която, веднъж сключена, не подлежеше на разтрогване.

Тези хора притежаваха неговите компании, парите му, имотите му; сега искаха да притежават и него.

Прекрасно го бяха намислили, няма що. Алекс щеше да бъде офшорен параван за престъпната им дейност, да пере парите им, да ги прикрива и увеличава и ако нещо се размиришеше, да изгърми като бушон.

— Ти си лъжец, а онези, които те пращат, са крадци — каза накрая простичко той, констатирайки очевиден факт. — Защо да ти имам доверие?

— Е, споразумяхме ли се или не?

— Още не. Нещата се развиват прекалено бързо за мен.

— Ние ти даваме шанс да живееш. Да предположим, че не приемеш офертата ни. Ще те открием, където и да се завреш, и ще те убием.

— Аз си мислех, че преговаряме, а ти вече ме заплашваш.

— Е, добре. Преговаряй.

— Двайсет процента са малко — каза Алекс. — Една такава сделка трябва да почива на ясни условия и клаузи. Ако увелича първоначалната сума с десет процента или по-малко, не заслужавам повече от двайсет процента от разликата. От друга страна, ако постигна по-голям процент увеличение, това трябва да се отрази във възнаграждението ми. Да кажем, при петдесет процента реализирана печалба моят дял да е трийсет процента от нея.

— Ами ако ни загубиш пари?

— Това няма да се случи.

— Голям си оптимист…

— Дотук ти изложих песимистичния сценарий. Всеки умен бизнесмен залага в договора стимули за по-добра резултатност. Аз мога с достатъчна степен на увереност да заявя, че съм в състояние да реализирам годишна печалба над сто процента. Ако това се случи обаче, искам годишен бонус от пет милиона в добавка към трийсетте ми процента.

Воронин се извърна към подчинените си и тримата се спогледаха смаяни.

— Тоя е страшно нахакан — каза той.

— Ако не беше такъв глупак, щеше да разбереш, че ти правя много щедра оферта — продължи Алекс. — Намери си друг човек с моята кариера и доказани способности и виж какви условия ще ти предложи той. На Уолстрийт има хора, които ще ти поискат трийсет процента, дори да не ти изкарат цент печалба. Особено пък ако знаят, че парите са мръсни или съмнителни, тогава шейсет процента не ти мърдат. Ако не ми вярваш, питай.

Воронин започна да нервничи.

— Ще трябва да се допитам до моите приятели.

— Разбира се. Ти си само чирак — отвърна Алекс, не пропускайки да го ритне по кокалчетата. — С теб нямам какво повече да си кажа. Занапред ще разговарям с шефа ти или с никого — добави той. — И ако се окаже невъзпитан простак като теб, ще му затворя телефона и няма да ме видите повече.

Воронин присви очи. Ах, как само го сърбеше ръката да извади пистолета и да пръсне черепа на тоя нагъл хулиган! Щеше да го гръмне и окото му нямаше да мигне, ако не бяха невидимите дула на пушките, насочени в главата му.

— Ще предам където трябва — промърмори той и прехапа устни.

— Има и още нещо, което искам да им предадеш.

— Какво?

— Предвид на случилото се между мен и тези хора искам някаква гаранция, че изобщо ще си получа заработеното.

— Каква например?

— Още не съм решил. Ще помисля и ще ти кажа. — Той се обърна и направи две крачки, после сякаш се сети за нещо и каза през рамо на Воронин: — Ако мръднеш от мястото си или дори само си бръкнеш в джоба, за да извадиш телефон, онези юначаги с пръста на спусъка имат инструкции да ви направят на кайма.

Воронин зяпна. Зад ъгъла дебнеха петима специалисти по проследяване, които само чакаха позвъняването на шефа си, за да тръгнат по петите на Алекс и да го спипат в бърлогата му, а там вече щяха да му окажат нужното въздействие, докато вземеше правилното решение.

Той размърда крака, но си припомни предупреждението на Алекс и замръзна на мястото си. Няколко мъчителни мига прекара в размисъл върху абсурдния въпрос как се бе оставил да го надхитри един аматьор. Но преди Алекс да се бе отдалечил, се сети да попита:

— Как да те открием?

— Както преди. Кажи на шефа си да ме търси в хотела в Ню Йорк.

С тези думи Алекс се обърна още веднъж и с решителна крачка тръгна на запад, към свободата и Елена, която крачеше нервно зад голямата сива жилищна сграда, като се молеше съпругът й да не преиграе с блъфирането. Двамата се хванаха за ръце и бързо извървяха двете преки до близкия булевард, където хванаха такси, сляха се с уличното движение и след известно криволичене из града се прибраха в пансиона.

Воронин и двамата му помощници стояха като заковани и кършеха нервно пръсти, като не отделяха очи от прозореца на шестия етаж. Докато цевта оставаше насочена към тях, и те щяха да останат по местата си. Мина стадо малоумно кикотещи се японски туристи, които вероятно ги взеха за пенсионирани шпиони, дошли да се поклонят пред този паметник на Студената война, да обменят поукрасени историйки и откровени лъжи за славното минало. Цели пет минути японците не спряха да снимат с джобните си фотоапарати тримата намръщени мъже с омачкани еднакви шлифери. Пристигна автобус и от него се изсипа нова тумба туристи, които веднага бяха привлечени от атракцията, наизвадиха своите фотоапарати и защракаха с останалите.

— Това са някакви треторазредни актьори, наети да придадат автентичност на обекта — обясни екскурзоводът и групичката около него избухна в смях.

— Като актьори хич не ги бива! — извика някой и смехът се усили. И тримата вече изгаряха от желание да извадят пистолетите си и да подхванат тълпата наред.

Чувстваха се като идиоти. Мълчаха, никой не смееше да помръдне, а очите им не изпускаха подаващата се от прозореца цев.

След двайсет мъчителни минути, теглиха устно жребий. По-високият от двамата капитани загуби и тръгна предпазливо напред, отначало едва-едва влачейки подметките си по цимента, после замижа, изпсува гръмогласно и направи три скока по посока към сивата сграда. Не се чуха изстрели, не паднаха трупове. Тримата придобиха кураж и вкупом пробягаха разстоянието до основата на сградата. Влетяха във входа, извадиха пистолетите си и поеха с тежки стъпки нагоре по стълбите. На стълбищната площадка към шестия етаж, запъхтени от усилието, откриха наетия от Алекс снайперист — парцал за миене на под, подпрян върху обърната с дъното нагоре метална кофа по такъв начин, че дръжката му се подаваше две педи навън през прозореца.

Тримата се гледаха няколко мига, докато първоначалното им смайване отстъпи място на дълбока покруса и унижение. Изобщо не се стигна до дебат, фактите говореха сами за себе си: тази последна подробност щеше само да внесе нежелани усложнения в рапорта им до Татяна Лукина.

* * *

Беше им писнало от хотелски стаи. Искаха да излязат навън и да се поскитат на воля из този великолепен град, наситен с богата история, да се смесят с тълпите и да усетят духа на Германия. Но не смееха. Казаха си, че е твърде опасно. Нямаше никакъв смисъл да се навират насила в ръцете на Воронин и неговите убийци. Обадиха се на румсървис и вечеряха тихо в стаята си.

След десерта, на чаша вино, Алекс й разправи подробностите по офертата им. Елена го изслуша, но не каза нищо. Плюсовете и минусите бяха очевидни. На тях отдавна им бе омръзнало да живеят като бегълци, постоянно да поглеждат през рамо, да замръкват и осъмват в страх от най-лошото. А колкото и да се занимаваше със спорт напоследък, Алекс беше човек с неизтощима енергия и изключителен интелект, който се нуждаеше от поле за изява. Ала същевременно офертата беше унизителна, позорна. И все пак перспективата да неутрализира злодеите, които се опитваха да го премахнат, си имаше своите плюсове.

— Какво ще направиш, ако удовлетворят исканията ти? — попита го накрая тя.

— Може да приема.

— Смяташ ли, че зад тази оферта стои Голицин?

— Сериозно се съмнявам в това. Мисля, че той иска премахването ми.

— Кой тогава?

— Там е въпросът. Възможностите са много. Има само един начин да се разбере точно кой.

— Тоест ти възнамеряваш да приемеш офертата, за да разбереш кой стои в дъното на цялата история? — предположи тя.

— Това е идеята. Ако приема, ще потърся начин да ги измъкна от бърлогите им.

— Защо точно теб? — попита тя, като отпи от виното си.

Уместен въпрос.

— Отчасти защото още ги е страх от мен. Затова искат да ме привлекат да работя за тях и по този начин да ме неутрализират. Защо иначе ще полагат такива усилия, за да ми попречат да се свържа с Елцин? Набъркат ли ме в играта, ще си осигурят моето мълчание.

— Казваш, отчасти. А каква е другата част?

— Голицин има съдружник. Това е ясно. Почти сигурен съм, че е някой от най-близките сътрудници на Елцин. Помисли си само, Елена. Знаем, че мафията е замесена. Знаем, че са замесени също Голицин и неговите приятелчета от КГБ. А сега изведнъж се появява този Воронин с двамата си помощници.

— Мислиш ли, че наистина е от министерството?

— Убеден съм в това. Обадих се на един приятел в Москва и го помолих да го види кой е и що е. Работил е някога в КГБ, но сега е точно този, за когото се представя. И действително е натоварен с разследването на случая.

— Значи тази конспирация е доста широка.

— Като с всеки изминал ден се разширява все повече. Би ни било от полза, ако можехме да разберем точно кои са замесени и с кого си имаме работа.

— И тогава? — попита Елена.

— Ще търся друг начин да се свържа с Елцин. Ще разполагам с конкретни имена и доказателства, които да му навра в лицето. Ако могат да постъпят така с мен, Елена, значи могат да го направят с всеки. И съм сигурен, че няма да се спрат. А ако това стане, щетите ще са неизмерими. Просто никой вече няма да иска да си вложи парите в Русия.

Облечена беше в дълга черна рокля с цепка до талията; докато пристъпваше, цепката пропълзяваше дори още по-високо, почти до подмишниците. Роклята не беше скъпа, но това не бе и необходимо — жена като нея можеше да побърка един мъж и по работен комбинезон. Влезе в ресторанта и се запровира между масите, където кавалерът й за вечерта я очакваше нетърпеливо в едно продълговато сепаре с кожени канапета в задната стаичка.

Голицин бе пристигнал десет минути преди нея, а вече беше преполовил третия си скоч за вечерта — от добра вносна марка, към която бе развил вкус през дългите си години в КГБ.

Самият ресторант беше най-ексклузивният и най-зашеметяващо скъпият в цяла Москва. Поне за момента, доколкото модните заведения в града се сменяха всеки месец и след още седмица-две опашки, списъци на чакащи и хилядадоларови подкупи за маса, и това щеше да потъне в забвение. Масите бяха претъпкани с подобни нему сенчести „бизнесмени“ и обикновени мошеници, които поръчваха черен хайвер с килограми и изливаха в гърлата си количества шампанско, достатъчни да изтровят рибата в Москва река. Във въздуха висяха кълба дим като след артилерийски бараж. Красиви жени пърхаха около масите, висяха сладострастно по шиите на загладени мъже, смееха се с пълно гърло на най-дребната им шегичка и като цяло полагаха неистови старания да им се харесат дотолкова, че да си спечелят благоволението им за още една нощ, още една седмица или — дай, Боже! — месец, преди да бъдат изритани заради поредната амбициозна блондинка с още по-дълги крака и по-кръшен смях.

Да живее капитализмът!

— Приятно местенце — отбеляза Татяна, любезно усмихната. — Имаш добър вкус. — Разбира се, в думите й нямаше и капка искреност.

Голицин не се надигна да я посрещне, не си даде дори вид, че е чул комплимента й. Тя се плъзна на канапето срещу него, като за миг му показа фантастичните си бедра в цялата им дължина. Деколтето й беше толкова дълбоко, че ако се наведеше още малко, гърдите й щяха да се изсипят.

— Как е в Кремъл? — попита той.

— Напрегнато. Както винаги. Зад всеки ъгъл дебне катастрофа.

Келнерът притича до масата им. Тя си поръча английски джин — чист, без тоник, лед или вода. Голицин надигна почти празната си чаша и му даде знак да я долее. В ъгъла неколцина музиканти с казашки носии изпълняваха стари руски романси пред публика, играеща нови руски игри.

— А сега нека ти кажа защо сме тук — започна делово Голицин. — Чувам слухове.

— Какви слухове?

— Лоши. За палячото.

— Колко лоши?

— Силите на реакцията планират да го съборят.

— Те от години обещават все едно и също.

— Вече са минали фазата на обещанията. Набират бандити направо от улицата, въоръжават ги и се готвят за решителна схватка.

Тя повдигна вежда.

— Доколко надеждни са слуховете ти?

— Можеш да им вярваш. Моите приятели от КГБ твърдят, че е възможно всеки ден да започне.

— А Руцкой? Той в играта ли е? — попита шепнешком Татяна.

Имаше предвид, разбира се, вицепрезидента Александър Руцкой, герой от иначе мизерно провалената съветска авантюра в Афганистан, когото Елцин бе взел в екипа си с надеждата, че ще усмири десните лумпени и бившите комунисти, които хранеха към него безумна омраза. Ала този брак по сметка се бе оказал необмислен и семейните разпри започнаха от самото начало. Двамата мъже бяха много различни помежду си: единият хлъзгав политик до мозъка на костите; другият — военен по душа, който се прекланяше пред абсолюта във всичко с изключение на собствената си етика. Освен по някои външни полови белези единственото, по което си приличаха, бяха легендарното им самохвалство и бездънната жажда за власт. В последно време двамата практически не разговаряха помежду си. С помощта на многобройните си другари и съюзници в руската Дума вицепрезидентът Руцкой неуморно плетеше интриги против шефа си и саботираше реформите му на всяка крачка. Елцин също не му оставаше длъжен. Ползвайки се от съветите на своите американски ментори, той го бе изолирал напълно и не пропускаше случай да го натири някъде по света за поредното погребение на малко известен държавник. Дори го бе кръстил „Оплаквачката“ — прозвище, в което влагаше немалка доза злоба.

— Вътре е до шията — потвърди Голицин, допивайки чашата си.

Нейният джин пристигна. Тя отпи бавно и предпазливо.

— Знам, че го мразиш, но за плановете ни и за нас самите би било лош късмет, ако Елцин бъде свален тъкмо сега.

Без изобщо да я слуша, Голицин гледаше над рамото й към някакъв мъж, който тъкмо бе влязъл с наперена походка в заведението. От двете му страни висяха шест дългокраки жени с еднакъв ръст и приблизително еднаква степен на анорексия; косите им бяха боядисани в еднакъв яркочервен цвят, облечени бяха в еднакви яркочервени вечерни рокли. Отначало Голицин си каза, че е започнал да вижда двойно или дори тройно и че е време да намали алкохола. Наистина, славни времена бяха настанали за богатите в Русия!

— Може би при тази ситуация за всички нас се предлага една златна възможност — подхвърли тя.

Думите й привлякоха вниманието му. Той премести задника си върху канапето и се наведе напред.

— Каква?

— Сега твоите стари приятели от КГБ управляват Министерството на вътрешните работи и силите за сигурност. Ако се стигне до кръвопролитие, те са единствената надежда на Елцин.

— Така е. А какво ще получим в замяна?

Тя тъкмо отвори уста да импровизира нещо, когато на съседната маса избухна разгорещен спор. Двама новобогаташи се препираха на висок глас кой кого е завлякъл с повече пари; единият скочи от стола си и извади пистолет. Двете апетитни блондинки, придадени към тях, за да се грижат за доброто им настроение, изпищяха на два гласа и едновременно се проснаха по лице на пода. Мъжът с пистолета, почервенял от гняв, бълваше мръсни псувни и размахваше оръжието пред лицето на другия. Подобни сцени до такава степен се бяха превърнали в ежедневие за московските бизнес среди, че останалите клиенти на заведението дори не вдигнаха глави. Повечето продължаваха да се хранят невъзмутимо, момичетата се кикотеха, шампанското се лееше като река. За техен късмет като всички останали търговски предприятия в Русия и този ресторант имаше сключен договор за охрана с една от престъпните групировки. Буквално след секунди дотичаха двама здравеняци, с един удар свалиха на земята фукльото с пищова, посритаха го по навик, после го хванаха за краката и го извлякоха навън. Татяна се възползва от краткото представление, за да поразмисли по-внимателно по въпроса на Голицин.

Когато нещата наоколо се поуспокоиха, тя попита:

— Какво ще кажеш, ако в отплата за услугата поискаме ние да посочим новия министър на правосъдието?

Разбира се, идеята беше блестяща. Голицин моментално видя възможностите, които тя предлагаше. Ако министърът на правосъдието беше в джоба им, всякакви евентуални проблеми с Алекс щяха да отпаднат. Нямаше да им се налага да се оглеждат през рамо всеки път, когато поглъщаха поредната компания; никакви проблеми със съда, докато главата на съдебната система беше техен човек. Той се наведе още по-ниско към нея и попита:

— Смяташ ли, че Елцин ще клъвне?

— Ако уцелим подходящия момент, няма да има избор.

Голицин сплете пръсти зад тила си и се облегна назад.

— Ще изчакаме, докато по улиците се пролее кръв, докато стигнем до ръба на гражданска война. А когато положението стане неудържимо, той сам ще ни падне в ръцете. Да, наистина страхотна идея!

— Именно. А ти в състояние ли си да осигуриш подкрепата на Министерството на вътрешните работи?

Голицин се изсмя. Що за глупав въпрос!

— Ще погъделичкам патриотизма им, а наред с това ще им раздавам пари като за последно. Може да се окаже, че и те самите имат искания. Ще им кажа да съставят списък.

Келнерът спря до масата им. Наближаваше полунощ, затова и двамата избраха специалитета на заведението: пържола от глиган, панирана с галета. Ястията се появиха почти мигновено — огромни парчета тлъсто месо, заринати в купища разтопено сирене и удавени в гъст, лепкав сос.

Татяна отпиваше пестеливи глътки шампанско с вечерята си, а Голицин продължи на уиски, от което поглъщаше неимоверни количества. Докато тя си взимаше малки късчета от огромната порция, той лакомо тъпчеше мръвките в устата си и мляскаше шумно.

Известно време разговаряха за незначителни неща, но Татяна имаше към него един въпрос, който от доста време я вълнуваше. Въпросът беше деликатен и за да му го зададе, тя трябваше най-напред да се убеди, че стомахът му е пълен, а невероятната му интелигентност — притъпена от алкохола.

Когато минаха на десерта, тя попита:

— Как ти се харесва новата къща?

— Великолепна е! — отвърна той, като се опитваше да изтрие злобната усмивка от лицето си. — Доставя ми удоволствие да спя в леглото на Коневич със съзнанието, че лично аз съм му го отнел. Надявам се, че той и разглезената му женичка се въргалят на въшлив сламеник в някой мръсен бордей, заобиколени от вонящи клошари и вечно надрусани наркомани, и си мислят за мен.

— А как върви бизнесът напоследък? — продължи тя, макар да знаеше отговора и да бе сигурна, че ще я излъже.

Както и предполагаше, той отвърна:

— Добре! Заринати сме с пари.

Тя погледна надолу и пръстите й се заиграха с лъжичката до чинията с десерта.

— Чувам, че три от компаниите ти са обявили банкрут.

— Временни затруднения — обяви самонадеяно той, като даде знак на келнера да му долее чашата. — И без това нямахме намерение да се занимаваме с хотели и ресторанти. Ама че тъп бизнес! Просто изчиствам всичко излишно, което наследих от тоя идиот Коневич.

— Току-що на още две банки бяха издадени държавни лицензи за обмяна на валута — продължи тя. — Вече имаш сериозна конкуренция.

— Много трябва да тичат, докато ме настигнат — отвърна той. — Няма да им се дам лесно.

— Вдигнал си комисионната на пет процента. Те взимат само два.

— Да, ама ние предлагаме по-добро обслужване.

По-добро обслужване — дръжки, сърбеше я езикът да му каже. Алчната глутница некадърни ченгета от КГБ, които Голицин бе назначил да управляват компаниите му, съсипваха с бясна скорост империята на Коневич. Направо беше страшно да се гледа. Един от тези кретени бе взел фаталното решение да прехвърли туристическия бизнес към нискобюджетна авиокомпания. Още първата група туристи бяха загинали на връщане в ужасна катастрофа, от която бяха останали само овъглени тела. Нещо повече — на пътниците бе обещана секс ваканция в Тайланд, а всъщност самолетът ги бе откарал в някакъв съсипан полски санаториум.

Строителният бизнес също потъваше стремглаво. Без името на Коневич върху официалните бланки нямаше никакви нови договори. А последният инцидент с наполовина построен небостъргач на външния градски пръстен, който се бе сринал зрелищно, затрупвайки десетина работници под отломките си и изпращайки още поне двайсет в болница, едва ли щеше да допринесе особено за възраждане на интереса на инвеститорите. Причина за трагедията бе невероятното по своя идиотизъм решение на един друг кретен да замени дебелите стоманени подпорни греди за кофража, които се изискваха по техническа документация, с по-евтини дървени талпи. С връзките си по високи места в следствието и прокуратурата Татяна успя да потули случая, но злото вече бе сторено. Половината строителни работници напуснаха още тогава, на мига, а останалите заплашваха със стачка.

Друг нещастник, поставен да управлява банката, бе пропуснал да забележи нарастващото несъответствие между възвращаемостта на държавните облигации и неговия собствен лихвен процент. Едно моментно разсейване, едно едва забележимо примигване на компютърния екран, и — хоп! — сто милиона загуба. Да не повярваш просто!

Списъкът на проблемите беше безкраен, ужасяващ и на всичко отгоре растеше главоломно. Фирмата за внос на автомобили бе изпратила петстотин мерцедеса седан в погрешни градове, като при това им бе поставила такава надценка, че цялата стокова наличност ръждясваше по складовете. Стоте кабриолета, доставени в Якутск — скован от вечен лед, заобиколен от трудови лагери град, бяха практически непродаваеми. Впоследствие въпросният олигофрен се бе оправдавал, че компютърната програма била прекалено сложна и го объркала.

Друг идиот, този път в бизнеса с арбитражни сделки, бе закупил две хиляди тона от най-скъпата желязна руда в историята на металургията, понеже бе разчел погрешно кода и я бе помислил за сребърна руда на изключително изгодна цена.

Ако нещата продължаваха в същия дух, след още няколко месеца от бизнеса на Коневич нямаше да остане нищо.

По силата на първоначалната договорка Татяна беше съдружник в „Обединени предприятия Голицин“ — в условия на пълна анонимност, разбира се — и случващото се я изпълваше с тиха ярост. От самото начало Голицин бе поискал ликвидните авоари на Коневич за себе си. Идеята била негова, планът за осъществяването й — също; всичко било извършено под неговото вдъхновено ръководство, ето защо имал право на своето незабавно възнаграждение. Тогава тя нито бе отхвърлила исканията му, нито дори се бе опитала да спори с него — нещо, за което сега искрено се разкайваше. Като погледнеше назад, бе постъпила извънредно наивно. Като глупачка. Но откъдето и да го гледаше, навремето собствената й печалба възлизаше на около петдесет милиона дялово участие в процъфтяващи дружества, като имаха всички изгледи за една-две години да се удвоят или утроят. Тогава това й се бе видяло повече от щедра компенсация за труда й.

Сега вече се съмняваше, че би могла да се отърве от акциите си на каквато и да било цена. По-интелигентните инвеститори отдавна бяха закрили сметките си в банката на Голицин; дори глупаците вече бяха започнали да изтеглят парите си от нея. Трупаха се искове за некачествено изпълнение и небрежно обслужване; за нарушени обещания, неизпълнени доставки и пропуснати срокове; опечалените роднини на онези злощастни туристи, изгорели като факли в летящия ковчег, нает от олигофрените на Голицин, също нямаха намерение да ги оставят на мира. Кой би могъл да каже каква ли поредна катастрофа дебнеше да ги връхлети? Тя нямаше приятели сред съдийското съсловие, но затова пък познаваше много адвокати, които наблюдаваха с нарастващо внимание „Обединени предприятия Голицин“. Мисълта за предстоящите съдебни дела ги караше да точат зъби.

Но Татяна беше реалистка. Тя с нищо не бе в състояние да промени нещата. При цялата си интелигентност и злодейска изобретателност Голицин нямаше нито таланта, нито търпението да се занимава с бизнес. Що се отнасяше до главорезите, които работеха за него, те бяха толкова годни да управляват компании, колкото тригодишно дете да си играе с ядрени бойни глави. Едно бе да изтръгваш ноктите на политически затворници, а съвсем друго — да изкараш печалба от недоверчиви клиенти.

— Аз се свързах с Коневич — каза тя почти шепнешком.

— Моля?!

Тя се наведе напред.

— Чу какво ти казах, Сергей. Свързах се с Коневич. Изпратих един служител от Министерството на вътрешните работи да му направи делово предложение.

— Ти какво, може би не ти е мил животът? Нямаш никакво право да предприемаш солови инициативи!

— Моля да ме извиниш, но… го направих от загриженост за общите ни интереси. — Дори актриса като нея не бе в състояние да придаде на думите си нужната искреност.

Голицин почервеня, очите му се присвиха гневно.

— Ако обичаш, отговори ми на един въпрос, Сергей. Каква лихва получаваш от банките, където си скътал парите си?

— Не е твоя работа.

— Няма да те заболи, ако ми кажеш. Колко?

— Това са много пари. Купища. И малко лихва е все нещо.

— Ако са в швейцарска банка, взимаш около процент. Така ли е?

— Горе-долу — озъби се Голицин. Не че един процент от двеста и петдесет милиона беше нещо, от което можеше да се срамува. Освен това човек не избира швейцарска банка заради лихвата.

— А какво би казал, ако Алекс Коневич можеше да ти ги удвоява на всеки две-три години? Той е гений. Разбира се, при съответните предохранителни мерки. Няма и да се докосва до парите ти. Срещу малък дял от печалбата можем да купим златните му пръсти.

— Не ме интересува.

— Защо? Защото печелиш страхотно от „Обединени предприятия Голицин“ ли? — попита тя с ехидна усмивчица.

За миг той се запита точно какво и колко знае Татяна. Очевидно знаеше твърде много, ако се съдеше по нахакания й тон. Той отпи солидна глътка уиски, след което си призна:

— Действително имаме някои временни затруднения.

— Ники знае ли за тях? — попита тя, забивайки по-дълбоко ножа. — Той също е съдружник, доколкото знам.

Голицин махна небрежно с ръка, сякаш този дребен факт не го притесняваше ни най-малко. Самият факт обаче, че тя повдигаше въпроса, никак не му беше приятен. Ники определено не беше съдружник, когото бе здравословно да изненадаш с лоши новини.

— Какво се опитваш да ми кажеш? — попита злобно той.

— Две неща. Първо, Коневич е много печен в правенето на пари — започна тя. Намекът беше повече от прозрачен: Голицин и неговата банда идиоти бяха в състояние да превърнат златото в кал. — Второ, ако го привлечем на работа при нас, той става наш. В никакъв случай няма да иде да ни издрънка, защото няма да е в негов интерес. Ще ни стане съучастник.

— Къде се намира той?

— В Ню Йорк.

— Това е голям град. Къде точно?

— Не знам със сигурност.

Голицин знаеше, че тя лъже. При нея всяка втора дума беше лъжа.

— Ако не знаеш, как успя да се свържеш с него?

— Какво значение има? Приемаш ли или не?

— Какво ще получиш ти, ако приема?

— Разумен дял от печалбата. Не прекомерно голям. Да кажем, трийсет процента. В края на краищата идеята е моя.

Голицин прекрасно разбираше какво си е наумила тя. Искаше да докопа парите му. Неговите милиони. Най-напред щеше да се сдуши с Коневич, после двамата щяха да намерят начин да го оберат до шушка.

Е, хубаво. Голицин също знаеше какво иска. Повече от всякога, повече от всичко той желаеше смъртта на тоя хлапак. Искаше го мъртъв. Просто умрял, вкочанен, изстинал. Фактът, че съсипваше компаниите му — а той ясно чуваше подмятанията и злобния кикот около себе си, — само го караше да ненавижда Коневич още повече.

Той се облегна назад и си пое дълбоко въздух на няколко пъти, за да проясни мозъка си. Може би да убие Коневич все пак би било грешка. Може би се бе поддал на емоции и се държеше незряло, късогледо. Всъщност да го привлече на своя страна наистина беше велика идея. С всеки изминал момент при мисълта за това му ставаше все по-добре — нека да остави гения да удвои и утрои богатството му, нека да му помогне да си изцапа ръцете, а ако Коневич си позволи макар и един грешен ход, ще намери начин да го ликвидира така, че да го унижи за последно. Защо пък не?

Да го убие беше най-лесното.

Той попита с привидно безразличие:

— И как реагира Коневич на офертата ти?

— С интерес. Постави някои свои искания. Не се безпокой, знам как да се оправя с него.

— Е, добре — изръмжа Голицин. — Действай. Сключи сделката. Да видим какво ще излезе от тая работа.

15

Началото на октомври 1993 г.

Минаваше полунощ, а Елена лежеше будна в леглото и опресняваше английския си, гледайки стар американски уестърн по телевизията. В един момент престрелките бяха прекъснати от не по-малко досадна реклама на паста за зъби и тя превключи на Си Ен Ен, колкото да хвърли бегъл поглед на случващото се по света. Двамата с Алекс бяха в апартамента си в „Плаза“, брояха дните и очакваха обаждане от шефа на Воронин, който и да беше той.

Изведнъж тя се пресегна през леглото и разтърси съпруга си, който бе задрямал.

— Алекс, гледай какво става!

Алекс надигна глава, протегна се, хвърли поглед към екрана и замръзна. Колона танкове бяха заели позиции и бълваха залп след залп по неугледната сграда на руския парламент. Горните етажи бяха в пламъци. Снаряди се забиваха във фасадата, дъжд от стъкла и отломки се сипеха по бетонния плочник отдолу.

Гласът на невидимия кореспондент коментираше зад кадър с театрален тон:

— Върховният съвет, както все още е известен руският Конгрес, преди седмица гласува решение за освобождаването на Борис Елцин от поста президент на Русия и за замяната му с твърдолинейния вицепрезидент Александър Руцкой. Само преди няколко часа в същата тази сграда Руцкой подписа указа, с който се обяви за президент. Конфликтът между двамата продължава вече няколко месеца, като крайнодесните и комунистическите депутати, контролиращи мнозинството в парламента, за начало приеха закони, ограничаващи до голяма степен правомощията на Елцин и спъващи реформите му, а сега и решение за неговото отстраняване. През последната седмица в столицата се наблюдават изолирани престрелки. От днес Русия има двама президенти. А с последните развития на обстановката… на карта е заложена самата демокрация в страната.

Елена вдигна телефона, позвъни на румсървис и поръча две кани силно кафе с указания на всеки час да им се носи още по една кана, до второ нареждане. Драмата, за която световните телевизии непрекъснато предаваха все нови и нови факти, продължи през цялата нощ. Алекс и Елена не отлепяха очи от екрана. Отпиваха кафе, дъвчеха сандвичи, мълчаха и гледаха като хипнотизирани. Частите, обкръжили Парламента, бяха подразделения на Министерството на вътрешните работи, а танковете, които с такава наслада обстрелваха сградата, бяха доставени от армията.

Вътре в сградата вицепрезидентът Руцкой и неговата банда размирни депутати, подкрепяни от орди въоръжени мутри, се бяха окопали за последен бой. За втори път през последните години бъдещето на Русия зависеше от изхода на ожесточена схватка около същата тази сграда. Този път обаче ролите бяха разменени: вместо Елцин да показва среден пръст на старата кремълска гвардия, средният пръст беше насочен към него, а той бе изпратил танковете да смачкат опозицията.

В седем сутринта телевизионните камери показаха как Руцкой и унижените му съзаклятници вдигнаха бялото знаме и излязоха от все още горящата сграда само за да бъдат оковани в белезници, натикани в камионетки и откарани в затвора.

Американският президент незабавно излезе с официално изявление, възхваляващо тази забележителна победа на демокрацията — един болезнен, но крайно необходим ход от страна на неговия скъп приятел Борис.

От този момент нататък екранът се задръсти от говорещи глави, които — както обикновено ставаше в такива случаи — съумяваха с мазен глас и желязна убеденост да наговорят дивотии, нямащи нищо общо с действителността. Някакъв посивял авторитет с дебели стъкла на очилата направи аналогия с неуспешния мюнхенски пуч на Хитлер. Друг коментатор изкукурига възторжено, че Елцин бил Ейбрахам Линкълн на своята епоха — решителен и принципен държавник, който не се поколебал да встъпи в смъртна схватка със самия дявол и да го нарита едно хубаво по задника. Русия била спасена, демокрацията възтържествувала, Елцин бил героят на нашето съвремие — това бяха преобладаващите заключения в света на телевизионните мрежи.

Алекс наблюдаваше всичко това с нескрито отвращение.

— Тия хора нямат никаква представа какво се случи току-що — прошепна той на Елена, която гризеше замислено филийка препечен хляб.

— Не, това са пълни идиоти — съгласи се тя.

— Нали видя кой се притече на помощ на Елцин?

— Силите за сигурност и армията.

— Именно. Всичките са хора на КГБ. И знаеш ли какво означава това? Че Елцин е сключил сделка с тях.

— Колко е сериозно положението ни? — попита Елена, макар да знаеше отговора.

— Много. Това е краят на руския демократичен експеримент. От днес нататък старата гвардия ще си върне всичко, което Елцин й отне, и няма кой да я спре. Онези, които откраднаха парите ни, вече от нищо не се боят. Дори да успея да се свържа с Елцин, той им е в джоба.

— Няма да си мръдне пръста да ни помогне — довърши мисълта му Елена. — Този човек продаде душата си.

Два дни по-късно телефонът в стаята им иззвъня. Гласът беше женски, гърлен и прелъстителен; представи се за Ана — просто Ана, без фамилно име.

Алекс прекъсна протоколните любезности и мина направо на въпроса:

— Предадоха ли ви моите изисквания?

— Да. Воронин ми обясни всичко.

— Добре. Какъв е вашият отговор?

— Трийсет процента може наистина да е разумно възнаграждение, но трябва да се структурира по различен начин. Ще съставя договор, в който вашият дял да е обвързан с конкретни показатели. — Като междувременно ще включа колкото се може повече клаузи във ваша вреда и в своя полза, продължи наум мисълта й той.

— Няма да кажа да или не, докато не видя подробностите — каза бързо той.

— Това е разбираемо. Но отсега ви казвам: забравете за петте милиона годишен бонус. Изключено.

— Според мен това е едно напълно разумно искане. Разбира се, нямам представа колко голяма е базата. Воронин спомена няколкостотин милиона.

— И вие решихте да се пробвате слепешката. Няма лошо. Но нека го кажем така: понастоящем парите са от порядъка на няколкостотин милиона. Занапред ще стават повече, значително повече. В един момент ще можем да говорим за фиксиран бонус в зависимост от постигнатите резултати. Но най-напред нека видим колко сте добър.

— Коя сте вие? — попита Алекс.

Ана, всъщност Татяна Лукина, се засмя закачливо.

— Алекс, твърде умен си, за да задаваш тъпи въпроси.

Което си беше истина. Освен това беше извънредно добър слушател. Тази жена много внимаваше да не си разкрива картите, но вече бе допуснала една капитална грешка: „Ще съставя договор.“ Алекс трескаво размишляваше върху чутото. Насреща си имаше жена, Ана със сигурност не беше истинското й име, най-вероятно юрист по професия, млада, около трийсетгодишна, плюс-минус година-две; Алекс предположи, че заема висок пост в Кремъл или някъде другаде в държавната администрация. Освен това беше арогантна, лукава и нагла — но, разбира се, това бяха все черти, характерни за адвокатското съсловие. По самонадеяния й тон той допусна, че освен всичко е хубава, може би дори красавица.

— Бихте ли ми обяснили как ще стане това на практика? — попита той. — Очевидно нямате намерение да ми предоставите пряк контрол върху парите.

— Вярно предположение. Ще работиш с екип от счетоводители и посредници, подчинени пряко на мен. Ще им казваш какво искаш да се направи, те ще ми докладват и аз ще давам разрешението. Без мое съгласие не се пипа нито копейка. Ще получаваш ежедневни рапорти от тях. Доволен ли си?

— Не особено. Системата не е идеална.

— От твоя гледна точка може и да не е, но от моя е перфектна.

— Чуйте ме сега внимателно. Най-добрите възможности за инвестиции възникват без предупреждение. Една разлика между лихвените проценти например може да трае от порядъка на десетина секунди. Същото се отнася и за разликите в цените на стоките при арбитражната търговия. Моментът за нанасяне на удара е кратък — пропуснеш ли го, пиеш една студена вода. Ако искате голяма възвращаемост, не бива да завися от време. Колко души трябва да одобрят моите решения?

— Много си хитър. Питай друго!

— Къде са сега парите?

— Други въпроси?

— Какъв приход ви носят понастоящем?

— Започваш да ме отегчаваш.

— А, така ли? Виж какво ще ти кажа. Няма да работя за вас, ако Голицин участва в процеса на взимане на решения. Четох във вестниците докъде е докарал фирмите ми. Пълна катастрофа. Тоя човек не може на две магарета сено да раздели.

Нова сериозна грешка от нейна страна. Дълга, издайническа пауза, след което тя каза троснато:

— Кой и как взима решенията е моя грижа. — Помълча малко и добави: — Съветвам те да престанеш с исканията си. Не забравяй къде се намираш. Ти си разорен, беглец от закона, издирван престъпник. Но имаш още какво да губиш, и то много. А аз ти давам възможност да си възвърнеш част от загубеното.

— Твоето великодушие ме просълзява.

— Знам. И така, Алекс, приемаш ли или не?

Алекс погледна внимателно Елена, която си почиваше на леглото, прехапала устни, като се опитваше да изглежда незаинтересована, готова да подкрепи всякакъв негов избор, но това престорено безразличие никак не й се удаваше.

Дошъл бе моментът на истината: да приеме или да откаже? Да или не?

— Не — отвърна без колебание той.

— Не бъди глупак. Предлагам ти страхотна сделка.

— Страхотна за теб. За мен вони.

— Помисли си малко, Алекс. Успокой се и разсъждавай като бизнесмен, бъди разумен. Ти дори представа си нямаш колко сме силни, нали? Колко лесно можем да те достигнем.

— Ще рискувам.

— Ще съжаляваш. Повярвай ми, аз ще…

— Бих ти казал, че ми беше приятно да си побъбрим, но няма да е истина — прекъсна я той и затвори телефона.

В мига, когато Алекс положи слушалката, Елена я вдигна и мигновено позвъни на хотелската централа.

Нейната нова приятелка Амбър, главната телефонистка, живееше с някакъв мъж, който по случайност работеше за телефонната компания, обслужваща хотела. Амбър й обеща след малко да й съобщи телефонния номер, от който бе дошло позвъняването.

Само след минута тя действително й продиктува номера, който Елена припряно записа върху бланка на хотела. Алекс го взе, прочете го внимателно, после го пъхна в джоба на панталоните си.

Елена приседна на ръба на леглото, обзета от тихо задоволство, че съпругът й е отказал офертата. Макар и гениален във всичко, свързано с бизнеса и правенето на пари, Алекс нямаше никакви шансове срещу тези хора. Тя се надяваше досегашните му успехи да не са му размътили главата. В края на краищата те се дължаха на сляп късмет и на обстоятелството, че враговете му го бяха подценили. Това нямаше да трае вечно. Освен това в плановете си за реванш той бе разчитал на Борис Елцин — болезнено амбициозна личност, на която тя нямаше пълно доверие. За Алекс Елцин все още беше борбената фигура, дръзнала еднолично да се изправи срещу диктатурата и да проправи пътя на демокрацията в Русия. Елена беше убедена, че тази сляпа вяра не позволява на съпруга й да види реалните му недостатъци. Освен това Елцин беше политик, в добрия и лошия смисъл на тази дума. Той бе хванал тигъра за опашката, а тигърът беше разярен и гладен.

За да засити този ненаситен глад, Борис на драго сърце би хвърлил Алекс в зиналата му паст.

— И така, какво ще правим сега? — попита Елена.

— Ще наемем частен детектив в Москва. Познавам един, Михаил Бердяев, който винаги ми е вършил добра работа. Изключително компетентен, при това дискретен. Имам му пълно доверие.

— Знам, че Михаил е много добър, но какво точно целиш да постигнеш?

— Ще разберем едва когато той се разрови и научи нещо повече. Може би това ще ни помогне, а може би не. Поне ще имаме нещо, за което да се хванем.

— Ти искаш ли да си възвърнеш компаниите?

Той поклати тъжно глава.

— Явно отдавна не си чела бизнес новини в интернет. Онова, което е останало от тях, не струва нищо. Голицин е затънал в собствената си некадърност. В банковото дело всичко се основава на взаимно доверие. За два месеца той успя да съсипе всичко, което бях изградил.

— А какъв тогава е смисълът да наемаме Михаил?

— Искам да науча повече за тези хора.

— Това ще отнеме време. Може би много. А какво ще правим ние сега?

— Тръгваме. Незабавно.

— Отново ли сме в беда?

— Да, и то голяма. Офертата, която тази жена ми направи, бе окончателна. В края на разговора ни тя започна да ме заплашва.

— И ти ли си толкова уплашен, колкото и аз? — попита тя.

— Парализиран съм от страх! — призна Алекс.

Той отиде до гардероба, извади куфарите и пътните им чанти и ги пренесе до леглото. След половин минута двамата вече си събираха багажа.

— А сега какво? — попита Елена.

— Наемаме адвокат и подаваме молба за политическо убежище в Америка. Имам напълно легитимен повод. Ако се върна в Русия, ще ме убият.

— Ставаме американци, така ли?

— Защо не, Америка е страна на имигранти. Ние сме млади и можем да се приспособим. Какво ще кажеш?

Елена тъкмо се мъчеше да сгъне една от полите си — червена с множество дребни плисета, които не се поддаваха на усилията й.

— Тук е различно, но… мисля, че ще ми хареса — каза тя предпазливо и донякъде тъжно. До момента така и отказваше да повярва, че са напуснали Русия завинаги. Самата мисъл да скъсат окончателно с предишния си живот я разстройваше дълбоко.

— Може би предпочиташ да идем другаде?

Тя поклати глава. Родителите и приятелите й щяха да й липсват болезнено. Наред с това, разбира се, нямаше да й е лесно да свикне с особеностите на Америка — с небрежно-фамилиарните обноски на хората, с непринудения им начин на общуване и навика им да се месят един на друг в личния живот; пък и чувството им за хумор беше едно такова… Но тя обичаше Алекс, влюбила се бе в него от мига, в който за пръв път го зърна, и инстинктите й подсказваха, че Америка е мястото, където и двамата можеха да бъдат истински щастливи, да се реализират, да се чувстват в безопасност.

— А с какво ще се издържаме?

— Ще започнем всичко отначало. Ще подхванем някакъв бизнес.

— Виж, Алекс, ако съумя да натрупаш цяло състояние в Русия, няма причина да не успееш и в Америка. Всъщност тук би трябвало да е още по-лесно. Аз ще ти помагам. Америка е държава, където законът се зачита и частната собственост е свещена, където богатите не са обект на омраза.

— Ще ни трябва дом — каза той и Елена на драго сърце се съгласи. Само да не е като предишния, каза си наум тя. Една малка, уютна къща без слуги, във всеки случай достатъчно незабележима и непретенциозна, че да не се събират зяпачи и лумпени пред вратата им.

Двамата започнаха да изброяват изискванията си към своя бъдещ дом. Да бъде безопасен, каза твърдо тя, с портиери и охрана, за да не се страхуват денонощно от горилите на Голицин. Добре, каза той, но наред с това трябва да бъде в голям град или близо до него, защото в големите градове парите се ринат с лопата. Да не е прекалено голям, контрира тя, в никакъв случай Ню Йорк, Чикаго или пък Атланта. Калифорния и Флорида, целият Юг и Югозапад бяха твърде горещи и влажни за руската й кръв. Средният Запад беше прекалено провинциален, едва ли не пасторален, и тя се съмняваше, че ще може да се впише там. Внезапно се оказа, че просто няма къде да живеят.

Изведнъж й хрумна една идея и понеже не разполагаха с много време, а изборът не беше особено богат, Алекс на драго сърце се съгласи.

Вашингтон. Очарователен град — нито твърде голям, нито прекалено малък, изобилстващ с внушителни паметници, гъмжащ от шумни политици и заринат в пари. Колкото повече мислеше по въпроса, толкова повече идеята й харесваше. Щяха да си намерят хубав дом, да го обзаведат, да започнат нормален живот и — бързичко и тихомълком — да натрупат ново състояние.

Освен това Вашингтон беше все пак и град на адвокатите. Едва ли щеше да им е трудно да си намерят добър адвокат с голям опит и връзки, който да задвижи нещата с натурализацията им.

Алекс я предупреди:

— Ще трябва внимателно да си заличим следите.

Тази отрезвяваща мисъл върна Елена на земята.

— Онези ще продължат да ни преследват, така ли мислиш?

— Да, поне на първо време. — Той помълча, загледан през прозореца. — Трябва да ги пратим по грешна следа. За което ще ми е нужна помощта ти.

— Това вечно ли ще продължава, Алекс?

— Не. Ако изчезнем безследно, рано или късно ще ни оставят на мира. Може би в един момент дори ще забравят за нас. Важното е да решат, че не си струваме времето и усилието да ни гонят повече.

* * *

До шест вечерта бяха наели кола, запасили се бяха с пътни карти и бяха натоварили всичките си вещи в багажника. За бивш индустриален магнат и съпругата му личните им притежания бяха смешно малко — канцеларските материали на Алекс и дрехите и тоалетните принадлежности, които си бяха купили след пристигането. Алекс плати сметката им — в брой, след което придружи Елена до сутерена, където обсъдиха плановете си с нейната приятелка Амбър. Въпреки гръмогласните й протести Алекс успя да напъха три хиляди долара в шепата й с указания да задържи една-две хилядарки за себе си, а останалите да раздаде щедро между персонала.

Амбър прегърна Елена, млясна я по бузата и им пожела късмет и на добър час.

Наказателният отряд пристигна точно четиринайсет часа след заминаването им. Групата наемни убийци нахълтаха през главния вход на хотела и пребродиха фоайето, оглеждайки се за плячката си. Бяха шест: петима мъже и една дама — Катя, тяхната някогашна мъчителка от Будапеща, дошла специално преди броени часове с нощния полет от Русия, за да инструктира новите попълнения за способностите на Коневич да се изплъзва от всякакви ситуации, както и за да потвърди успешното приключване на операцията.

Самите екзекутори бяха американизирани руснаци, жители на Брайтън Бийч и родени убийци, свързани чрез поредица от фиктивни фирми с глобалната организация на Ники Козирев.

Не им бе никак трудно да проследят телефонния номер, който Татяна бе дала на Ники, след като Алекс я бе пратил по дяволите; кратка справка в телефонния указател на Манхатън ги бе отвела до хотел „Плаза“.

Алекс беше там, те бяха сигурни в това. Единствената загадка беше номерът на стаята му, но те бързо щяха да научат и него. Двама щяха да останат долу във фоайето, по един до всеки изход, за да преградят пътя му за бягство. Останалите щяха да изтичат до стаята, да разбият вратата с метален лост и да изхвърлят съпрузите Коневич през прозореца на оживената улица няколко етажа по-долу. Ако се окажеше, че стаята им е на нисък етаж, щяха да ползват ножове и гароти.

Служителите на рецепцията отказаха да им дадат исканата информация въпреки настойчивите молби на Катя и подкупите, които им предлагаше. В хотел като „Плаза“ поверителността на личната информацията на клиента бе нещо, което се възприемаше с нужната сериозност. Убийците се пръснаха във ветрило и започнаха да спират келнери и камериерки, хопове и всякакъв друг нископлатен персонал, които срещу съответното заплащане биха рискували да нарушат корпоративната етика.

На Катя, която притежаваше значително повече опит в поръчковите убийства, й хрумна по-добра идея — взе асансьора за сутерена, където се намираше телефонната централа. Вратата беше заключена и тя почука. Отвори й млада жена и Катя ловко се шмугна вътре, преди онази да бе успяла да й прегради пътя. Едра чернокожа дама, очевидно началничката, надигна задника си от стола срещу пулта и пристъпи към нея.

— Извинете, но трябва незабавно да напуснете. Тук е забранено за външни лица — изкудкудяка гневно тя, като зае заплашителна стойка.

Катя говореше безупречен английски, но се направи, че не разбира добре какво й се казва. С ужасен акцент тя каза:

— Аз търси своя сестра. Тя отсяда в този хотел, аз сигурна.

Чернокожата събра пети и кръстоса ръце на гърдите си.

— Качете се горе и питайте на рецепцията. Тук е разрешено само за служители на хотела.

— Моля вас, вие трябва мен помогне! — изблея Катя, като бърчеше неразбиращо вежди. — Тя казва се Елена. Елена Коневич. Тук с неин съпруг.

Едрото лице на Амбър се набразди от хиляди малки бръчици на съмнение.

— Как така не знаете къде се намира сестра ви? — попита тя.

— Тя и неин съпруг избягали от Русия. Съпруг направил там лоши работи. Сега крие се.

— Лоши работи, а?

— Да-да, много лоши работи. Но наша майка, тя тежко болна. Умира, мисля аз. Дошла да каже на Елена, тя трябва знае. — Катя я погледна умоляващо. — Моля, много-много моля вас, вие трябва мен помогне.

Сестрата на Елена — дръжки, каза си Амбър. Кого си въобразяваше, че лъже тази руска кучка?! Тя сложи ръце на хълбоците си.

— Е, разминали сте се. Вчера двамата опразниха стаята и си тръгнаха. Бързаха много. Мисля, че заминаха за Чикаго.

— Чикаго?! — повтори Катя, зашеметена от новината.

— Чикаго я! Казаха, че им писнало от Ню Йорк и имали намерение да се заселят там.

— Оставиха ли адрес за кореспонденция? Телефонен номер, нещо такова?

Едрата ръка на Амбър се стрелна напред. Отначало Катя изглеждаше объркана, после се окопити, извади двайсетачка от джоба си и я плесна върху дланта й. Ръката не помръдна. Добре дошла в Америка, кучко! Последваха още двайсетачки и ръката накрая се прибра.

— Не — отвърна Амбър.

— Няма адрес? Нищо?

— Точно така. Нищо.

— С кола ли тръгнаха? Със самолет? С влак? — Разстроена от факта, че отново ги е изпуснала, Катя забрави акцента и дървения си английски.

— Ако трябва да изкажа предположение, сестра ти и мъжът й имаха намерение да потънат вдън земя. Много ще ти е трудно да ги откриеш, сещаш ли се какво ти викам?

Катя я изгледа с омраза, после се завъртя на пети и хукна обратно. Вратата се затръшна гневно зад гърба й.

В това време Мария Санчес, камериерката на етажа, доволно опипваше чисто новата стодоларова банкнота в джоба на престилката си, докато рецитираше буквално същата измислена история на двамата убийци от наказателния отряд. Чикаго, каза им тя с непоколебима увереност, като добави, че преди два дни била чула семейство Коневич да взимат решението си, докато чистела стаята им. На нощното им шкафче имало купчина карти и рекламни брошури за Чикаго; двамата изглеждали приятно възбудени в очакване да видят новия си дом.

Амбър си каза, че може би е издействала на Алекс и Елена известна отсрочка — няколко седмици или ако имаха късмет, месеци. Ала ако тия убийци се бяха захванали сериозно с тях, те със сигурност щяха да ги открият, рано или късно.

16

Джон Тромбъл беше делови мъж и не си губеше времето. След няколко неусетно изминали години като федерален прокурор и още половин десетилетие като федерален съдия Тромбъл вече трета година заемаше поста директор на ФБР — най-младият в историята на Бюрото, както не забравяше да напомни самият той, в случай че слушателите и събеседниците му по някаква причина пропуснеха първи да отбележат този факт. Тромбъл кръстоса припряно дългите си крака и погледът му с характерните за него бързина и ефикасност сканира още няколко абзаца от досието, което неговите сътрудници му бяха подготвили специално за това пътуване.

Плановете му бяха да изкара още година-две на сегашната длъжност, постигайки впечатляващи резултати и оставяйки забележително наследство, след което с лъвски скок да се озове някъде още по-нагоре сред силните мъже в държавата. Кандидат за вицепрезидент — той изобщо не изключваше подобна възможност. Ако ли пък по някаква причина не успееше да се реализира в тази посока, винаги можеше да основе частна охранителна фирма и за кратко време да натрупа милиони. А с купища пари човек можеше да прави всичко, което си поиска. Тромбъл се хранеше със завидна скорост, спеше бързо, дори и сексуалните му усилия продължаваха рекордно кратко време. Раз-два, и готово — карай нататък!

Самолетът беше на трийсетина минути от летище Шереметиево в покрайнините на Москва. Ако той беше в пилотската кабина и зависеше от него, щеше като нищо да преодолее дистанцията за четвърт час.

Тромбъл бе спал непробудно почти през цялото време на полета от Вашингтон допреди половин час, след което си бе взел душ и си бе сложил чиста риза и току-що изгладен костюм. Той хвърли бърз доволен поглед към образа си в огледалото, преди да излезе от специалния отсек на специалния самолет и да се отправи към седалката си в предния салон за някои последни приготовления преди началото на тази специална командировка. В задната част на самолета бяха натъпкани като добитък толкова репортери от американските медии, колкото неговите сътрудници и политическите му приятели бяха успели да подмамят и качат на борда. След като кацнеха, цялата тази изнурена и озверяла тълпа щеше да бъде изритана надолу по стълбата, за да чака с насочени обективи величественото му появяване на вратата на самолета и да запечата за поколенията фотогеничната му физиономия. Останките от нискокалоричната му закуска се въргаляха на сгъваемата масичка пред него. Той отпиваше с бързи малки глътки от бутилката минерална вода, заровил нос в досието, погълнат от собствената си важност, недостъпен за околните.

На отсрещната седалка пътуваше Лора Тингълман, министър на правосъдието на Съединените щати и номинално негова шефка. Тя бе работила през всичките дванайсет часа, откакто самолетът бе излетял от пистата на военно-въздушната база Андрюс край Вашингтон, и сега седеше прегърбена, забола нос в екранчето на смартфона. Изглеждаше сбръчкана, уморена, сякаш жизнените й сили бяха изцедени до край. Беше едра, възпълна, с нищо незабележителна жена около петдесет, но зле поддържана и изглеждаща с десетина години по-стара, с широко кръгло лице, застинало в постоянно изражение на лека паника.

Първата й година на този пост бе преминала доста неубедително. Това отчасти се дължеше на факта, че тя не бе първият избор на президента, а едва четвъртият, и това се знаеше от всички. Той се бе спрял на нея, след като се бе разчуло, че първият му избраник спи с непълнолетната гледачка на детето си. Тромбъл я бе виждал; за чест на работодателя й младата дама не изглеждаше на четиринайсет години — истинската й възраст, а някъде около шестнайсет. Вторият кандидат в списъка бе заловен с тлъсти подкупи от петролни компании с твърде съмнителна репутация; а малко след това за кандидат номер три — тогава съдия във Върховния съд на Калифорния — бе установено, че е пропилял младежките си години в игра на криеница с наборните комисии и е бил участник в студентски размирици, при които полицията е била замеряна с бутилки и наричана с обидни имена; че бил пушил, шмъркал и инжектирал във вените си какви ли не химически субстанции, а през свободното си от подобни занимания време се развличал, палейки американското знаме. Всичко това може би го правеше идеален за съдия в Калифорния, но в останалите части от страната биографията му едва ли щеше да направи благоприятно впечатление.

След тези три катастрофални номинации Лора Тингълман бе открита в един забутан първоинстанционен съд някъде в дебрите на Монтана — скромна, но по своему компетентна съдийка, която се занимаваше най-вече с бракоразводни дела и имотни делби. При това напълно лишена от политически опит и контакти, никому неизвестна извън границите на съдебния си окръг, без нито едно спорно решение зад гърба си, без нито една отменена на горна инстанция присъда — като цяло кандидатурата на Лора бе точно толкова неприемлива колкото ягодов сладолед за дете. Нямаше лоши навици, поне доколкото можеше да се каже отстрани. Беше стара мома, следователно нямаше опасност от шумни разводи; в действителност шефът на следователския екип от ФБР, натоварен да ровичка в миналото й, за момент бе допуснал, че е още девствена, едва ли не единствената петдесетгодишна девственица в Съединените щати. И което я правеше особено подходяща — беше жена! Първата жена в историята, номинирана за министър на правосъдието! Лидерките на разни феминистки организации из цялата страна бяха дали ясно да се разбере, че всеки, който й се изпречи на пътя, ще бъде пометен.

Освен това в чисто личен план, макар и поставена в трудна ситуация, Лора Тингълман беше симпатична, вежлива с околните и дълбоко набожна, без да изпада в религиозен фанатизъм. Номинацията й мина гладко, без каквито и да било възражения.

Тромбъл я презираше с цялото си същество. В администрацията имаше място само за една суперзвезда, за един храбър рицар на закона, за един защитник на Америка от всичките мошеници, терористи и всевъзможни типове, които дебнеха наоколо и й желаеха гибелта. А пък той в края на краищата беше онзи безспорен гений, онзи вундеркинд, който си бе извоювал заветното място по трудния начин — с блестящия си интелект, остри лакти и безкомпромисно трудолюбие. Бакалавър от Йейл, магистър от Юридическия факултет на Харвард, Тромбъл наред с останалото бе водил и нужния брой битки в окопите на съдебната система; докато тя бе докарана направо от гората, от пущинаците на Монтана, предпочетена пред останалите по една-единствена причина — нямаше каквито и да било спорни постижения, под което следваше да се разбира: никакви постижения изобщо.

И макар че като прокурор и съдия той не се ползваше с особена популярност, поне си бе спечелил страха на всички около себе си. Единственото изключение бяха полицаите, които го обожаваха заради безпощадността, с която набиваше обръчите на разните адвокатчета и с лекота раздаваше страховити присъди, рекорден брой от които биваха впоследствие отменяни от Апелативния съд.

И наистина, членовете на същия този апелативен съд на щата Ню Йорк, след като им бе писнало да запълват седмичните си разписания с продуктите на неговата бруталност, в един момент тъкмо се канеха да изпратят на Тромбъл призовка за преглед по реда на надзора, когато внезапно се разчу, че той по някакъв чудодеен начин се е озовал в краткия списък на президентските номинации за поста директор на ФБР. Апелативните съдии бяха изумени и възмутени. Те се събраха на закрито заседание, за да решат дали все пак да не изобличат публично този съдия, който за тях беше най-обикновен нацист. По-добре не, посъветва ги тогава един възрастен съдия с подчертано либерални уклони и многозначителна усмивка; милостивият Господ им пращаше неочакван подарък — най-после Джон Тромбъл щеше веднъж завинаги да им се махне от главата. Вече можеха с основание да очакват, че вечер ще си бъдат навреме при семействата за вечеря и поне в петък ще им остава малко време за голф.

През броените дни, оставащи до края на мандата му, предшественикът на сегашния президент — иначе умерен политик, назначил преди това двама мекушави либерали във Върховния съд — бе похарчил всичкия си натрупан политически капитал, за да пробута през Сената номинацията на Тромбъл за директорския пост на ФБР. Той лично се бе застъпил за него, бе обещавал, заплашвал, искал отплата за направени в миналото услуги и извивал ръце, докато се чуеше пукот на кости. Беше в стихията си. Ако бе вложил толкова енергия и решимост в управлението на страната, онзи губернатор, който го бе размазал на президентските избори, щеше още да тича подир фустите в забутания си южняшки градец.

С назначението на Тромбъл победеният президент, както самият той бе признал през смях на началника на канцеларията си в рядък момент на откровение, бе завещал на своя приемник отровна чаша: един вулкан от експлозивна, непризнаваща задръжки амбиция, готов да издуха встрани и прегази всичко по пътя си. Намерението му беше, след като излезе в пенсия, да наблюдава злорадо всичките неприятности и главоболия, които неговият фаворит ще причинява на наследника му. Щеше да бъде ужасно за гледане.

И сега, след две сравнително бедни откъм събития години, през които за свое огромно неудоволствие бе останал встрани от медийното внимание, Тромбъл бе решил, че е крайно време да вдигне малко шум около себе си. Наистина, откакто бе заел поста, престъпността от всички видове бе спаднала чувствително, но либералната преса, която го мразеше неистово, приписваше това на хиляди други фактори — от намаляващото потребление на крек през обстоятелството, че повечето престъпници вече така или иначе са в затворите, та до религиозното възраждане в Дълбокия юг и Средния запад. На него му бе нужно някакво събитие — каквото и да било то!, — което можеше да мине за изцяло негова заслуга, просто да нямаше как медиите да му го отнемат. За целта трябваше да избере някакъв знаков проблем с широк обществен отзвук и в нетърпението си той се насочи към най-новата заплаха за Америка — международните престъпни групировки и тяхното присъствието на американска земя. И на първо място — руската мафия.

За нещастие на Алекс и Елена Коневич съдбата им сега се намираше в ръцете на една жена министър на правосъдието, която с мъка успяваше да запази равновесие в бурните води на непознати за нея морета, и на един директор на ФБР с всепоглъщащи амбиции и малко странни представи за правосъдие.

Кортежът от лимузини спря плавно на павирания площад. Вратите се отвориха и от тях се изсипа превъзбудена тълпа сътрудници и слуги на Тромбъл — личните бърсачи на задника му, както цинично ги наричаха обръгналите на всичко агенти; за секунди те се прегрупираха и бяха церемониално въведени през историческите врати на Кремъл, нагоре по стълбите до втория етаж и от там направо в огромния като пещера кабинет на Анатолий Фьодоров, руския министър на правосъдието.

Взаимните представяния протекоха кратко и делово. Неколцината сътрудници на Фьодоров, които с каменни лица заемаха столовете покрай стената, не бяха назовани по име; сред тях беше и една изумително привлекателна млада дама с дръзка мини пола, която се усмихваше подкупващо на новодошлите, докато преминаваха в индийска нишка покрай нея.

Фьодоров седеше на кожен стол с висока облегалка зад бюро, което изглеждаше по-голямо от територията на Финландия. Пред бюрото бяха поставени две столчета, не по-големи от табуретки в детска градина. След кратко колебание Тингълман и Тромбъл седнаха предпазливо на тях. Коленете им почти опираха в лицата, а лактите в пода. От тази позиция бяха принудени да гледат Фьодоров отдолу нагоре.

Зад тях застана прав представителят на американското посолство с бележник и писалка в ръце. Предварително бяха получили уверения, че английският на Фьодоров е великолепен и че присъствието на преводач е излишно и нежелано. Предназначението на човека от посолството бе да води подробни записки и да си отваря очите и ушите за всичко, което щеше да се наложи да замазват впоследствие професионалните дипломати. Като цяло мръсна и неблагодарна работа.

Домакинът Фьодоров откри срещата с дълъг и усукан монолог относно това как — без да се броят националните им различия — и двете участващи страни са в един и същ бранш. По-конкретно — в правоохранителния. Духовни братя и сестри, обединени от общата си ненавист към престъпниците, и т.н. и т.н., и прочие и пак прочие.

Когато Фьодоров приключи с встъпленията, Тромбъл си придаде важен вид и още преди Тингълман да бе успяла да си отвори устата, обяви:

— Дошли сме при вас, за да обсъдим двустранното сътрудничество в борбата с престъпността.

— Интересно понятие — каза Фьодоров. — А какво означава?

— Ами… за начало бих желал да представя на вниманието ви възможности за обучение на ваши кадри, по няколко души годишно, в Академията на ФБР.

— А защо? Тя по-добра ли е от нашата?

Функционерът от Държавния департамент надраска нещо припряно в бележника си, като безуспешно се опитваше да прикрива злорадата си усмивчица. Днес щеше да бъде забавно.

— Ами… всъщност вероятно да. Академията в известен смисъл има добро име. Освен това си казахме, че може би бихте желали някои от хората ви да специализират психологическо профилиране в нашия център в Куонтико.

Фьодоров положи тежко лакти върху бюрото си.

— Обяснете ми, ако обичате, понятието „профилиране“.

— Това е термин, означаващ… ъъъ, използването на методи от психиатрията, за да се проникне в съзнанието на престъпника. При нас тази методика се смята за доста ефективна. Например серийните убийци проявяват взаимно допълващи се схеми на поведение, които, ако бъдат разшифровани, спомагат за тяхното идентифициране и неутрализиране.

Фьодоров се усмихна презрително.

— При нас в Русия няма серийни убийци.

— Същата методика се прилага с успех и при серийни насилници. А също и при серийни подпалвачи, ако има такива.

— Обаче няма. Нито едните, нито другите. Това са проблеми на Америка.

Човекът от Държавния департамент вече изписваше цели страници в бележника.

Кого се опитва да будалка този тип? — питаше се Тромбъл. Беше сигурен, че това е някаква шега, и се засмя. В отговор Фьодоров се намръщи.

Внезапно мацката с късата пола се надигна от скромното си място край стената и зае позиция до бюрото на Фьодоров.

— Анатолий, ама че ужасни домакини сме ние! — обърна се свойски към него тя. — Нашите американски гости идват отдалеч, сигурно са уморени, а ние дори по едно кафе не им предложихме!

Която и да беше въпросната дама, явно имаше специален подход към Фьодоров, понеже държанието му мигом се промени. По навъсеното му допреди миг лице се разля блага усмивка.

— Ами да… да, права си! Някой иска ли кафе?

Тромбъл отвърна по навик: да, черно. Лора предпочете чай с много сметана и захар. Един от сътрудниците се отлепи от стената и хукна да изпълнява поръчките.

Младата жена с възхитителните крака се плъзна грациозно иззад бюрото и с ослепителна усмивка и крепко ръкостискане им се представи: Татяна Еди-коя си, като поясни, че не работела при Фьодоров, а на горния етаж, при шефа му. Била юрист и често съветвала Елцин по важни правни въпроси. Това явно й се струваше достатъчно, за да оправдае присъствието й на срещата.

— Защо не се преместим на заседателната маса? — предложи гостоприемно тя.

Защо не? Във всеки случай сегашното разпределение на местата беше истинска катастрофа за тях. Тингълман и Тромбъл с готовност се надигнаха от детските табуретки, пристъпиха към огромната маса до прозореца и се настаниха на два удобни стола един до друг.

Госпожица Татяна Еди-коя си седна до Фьодоров от срещуположната страна на лъскавата орехова повърхност. Известно време си поговориха за полета, времето и десетки други безинтересни неща, а когато кафетата и чаят бяха сервирани и напрежението в стаята бе спаднало до поносими равнища, Татяна каза:

— Няма какво да го увъртаме повече. Какво всъщност искате да обсъждате с нас?

Според инструктажа, който Тромбъл бе получил от онези надути всезнайковци в Държавния департамент, руснаците били майстори на пазарлъка. Никога не пристигай с празни ръце, бяха му казали те. Сложи нещо на масата, после поискай нещо в замяна. Воден от тези съображения, той бе открил — по-точно, опитал се бе да открие — мача с няколко примамливи отстъпки, преди да пристъпи към същината на исканията си.

Но ако Татяна бе в състояние да премине направо към същината, Тромбъл също бе готов да го направи.

— Вашата мафия — изрече авторитетно той.

— Какво имате предвид?

— Откакто падна Стената, организираната престъпност е основно експортно перо за Русия. Градовете ни гъмжат от руски мафиоти. Обърнаха Маями на бойно поле, а Брайтън Бийч на погребално бюро. — Тромбъл направи гримаса на отвращение. — Доста гадничка пасмина.

— На мен ли разправяте! — прекъсна го Фьодоров, клатейки мрачно глава. — Това са най-безскрупулните, брутални престъпници на света. Отвратителна сган!

— Да, така се оказва. — Тингълман се включи с известно раздразнение в разговора, понеже не разбираше накъде всъщност бие директорът на ФБР. Преди тръгването й бяха обяснили, че срещата е чисто протоколна, за взаимно опознаване, а и възможност да се измъкне за малко от напрегнатото вашингтонско ежедневие. Тя продължи: — Коза Ностра са направо благовъзпитани джентълмени в сравнение с вашите мафиоти. Тези хора не признават правила, при тях няма романтика и финес. Убиват, без да им мигне окото.

— Така е, нямаме основания да се гордеем с тях — вдигна рамене Фьодоров.

— Аз съм под постоянен натиск от страна на президента да направя нещо по въпроса — каза Тромбъл, поемайки отново инициативата.

Което беше лъжа. Президентът не се интересуваше от неща, които не засягаха личния му рейтинг; освен това, ако не се броеше Холивуд, който внезапно получи нови сюжети и герои за богатия си репертоар от полицейски трилъри, средният янки не знаеше нищо за руската мафия и предпочиташе да си остане в блажено неведение по въпроса.

Фьодоров го изгледа съчувствено.

— Имам нужда от една услуга — продължи Тромбъл, дружелюбно усмихнат. — Както добре знаете, към нашето посолство тук в Москва има оперативно бюро на ФБР с немногочислен състав. Спогодбата за неговото функциониране бе подписана лично от Елцин преди около две години.

— И срокът й изтича след няколко месеца — обади се Татяна.

— Именно. Така че искам продължение. Да кажем, с още пет години. Искам също и да утроя състава.

— С колко души разполагате понастоящем? — запита Фьодоров.

— С четирима. Като и четиримата са претоварени до краен предел — отвърна кисело Тромбъл. — Двама съсипаха браковете си, един се алкохолизира, един направи опит за самоубийство. Неприятно ми е да го кажа, но Москва се е превърнала в най-нежелания задграничен пост за нашите агенти.

— Дванайсет биха били прекалено много — отбеляза Фьодоров, който очевидно не беше във възторг от идеята. — Все пак тук е руска територия.

— Знам, знам. Но и мафията ви е многобройна и непрекъснато се разраства. А и амбициите й са големи. Тези хора проникват със сила навсякъде. Дрога, проституция, отвличания, рекет. След себе си оставят планини от трупове. Четирима агенти не са в състояние да направят нищо. Освен това се надявах да работим заедно по проблема.

— Заедно?

— Ами да! Допускам, че вашите хора имат повече възможности да се справят със собствената ви мафия, отколкото моите.

— Ще ми се да вярвам, че е така.

— А какво ще кажете, ако някои от моите хора работят заедно с вашите?

— Като офицери за връзка ли? — запита Татяна, като сбута Фьодоров с коляно под масата.

— В общи линии, да. При нас в Америка се разправяме с редовите изпълнители. Така доникъде няма да стигнем. Ако днес приберем на топло един, утре на негово място са двама. Докато главите на организацията са тук, при вас, в Русия. — Никой не възрази на това очевидно заключение и той продължи: — Можете да сложите свои хора при нашите. Ще обменяме разузнавателна информация, ще си подаваме взаимно сигнали, ще споделяме всичко, което знаем. Може да проведем някоя и друга акция заедно.

Лицето на Татяна остана безизразно, но сърцето й заби лудо от вълнение. Да обменяме разузнавателна информация — каква блестяща идея! Колкото повече, толкова по-добре. Ех, да можеше Ники да чуе това! Скоро той щеше да знае всички планове на ФБР, да научи имената на всички агенти под прикритие, на всеки доносник и предател в организацията си. С нейна помощ щеше да подава на ФБР имена и оперативни данни за конкуренцията и да използва американските власти да му разчистят пътя към тамошния пазар. Върху Ники Козирев щеше да се изсипе рогът на изобилието. Скоро американските му филиали щяха да се разраснат, както никога досега.

И заслугата за всичко това щеше да бъде на неговата стара приятелка Татяна, която обичаше да се чувства необходима. Услугите й не струваха евтино.

Тя кимна незабележимо на Фьодоров, който на всеки няколко секунди поглеждаше към нея за указания.

— Като, разбира се, ще си поделяме медийното отразяване, нали? — запита Фьодоров, колкото да покаже на Тромбъл, че в негово лице е намерил сродна душа.

— Не бих си и помислил да бъде другояче — излъга Тромбъл.

— Ама защо само дванайсет агенти? — попита Татяна. — И защо за пет години? Та нашата мафия съществува от седем десетилетия! Те са институция, не можем да ги надвием за някакви си пет години. Нека да бъдат двайсет души. Или, ако предпочитате, трийсет. И ми се струва много по-разумно да продължим спогодбата с десет години вместо с пет.

Тромбъл се пресегна под масата и стисна с ръце коленете си, които трепереха от вълнение. Най-смелите му мечти бяха на път да се сбъднат изцяло, че и отгоре. Старият Джей Едгар Хувър бе създал ФБР и му бе спечелил заслужена слава, но и той, Джон Тромбъл, бе твърдо решен да запише своето име със златни букви в историята. Под неговото вещо и решително ръководство Бюрото щеше да се разрасне двойно, да се превърне в световен колос. Той лично щеше да постави агентура във всяко американско посолство по целия шибан свят. Щеше да му е нужен нов командно-оперативен център, далеч по-голям от сегашния, с десетки мигащи компютърни екрани, които денонощно да следят всяка стъпка на хонконгските Триади, на японската Якудза, неаполитанската Камора, на марсилските… ъъъ, как им беше името. И в центъра на всичко това, на висок трон щеше да седи той — Тромбъл — и да наблюдава гордо своето царство на реда и законността.

Той прехапа долната си устна.

— Всичко това ми звучи твърде резонно.

— Много добре! — възкликна Татяна с великолепните крака. Тя се надигна от стола си, после се почука с пръст по челото, сбърчи вежди и отново седна. — Щях да забравя. Има едно нещо, за което се канех да те помоля, Джон. Наречи го… ъъъ, услуга. Много, много важна за нас.

— Казвай!

Залагаше на сляпо, но защо пък не? Тъкмо щеше да разбере колко ще му струва всичко. Тя продължи:

— Има един престъпник, който преди време избяга от Русия. Алекс Коневич. Укрива се при вас, в Америка. Навремето управляваше тук голяма банка, през която переше милиони долари. Пари на мафията. Когато разбра, че сме го надушили, набързо избяга, като задигна няколкостотин милиона. Мошеник от класа!

— И сега е в Америка?

— Точно така. Бяхме го проследили донякъде, но преди около година изчезна безследно. Доколкото знаем, е някъде в Чикаго, но и най-добрите ни специалисти не са успели да го открият.

— Няма проблем. Още утре ще натоваря двайсет агенти с издирването му.

— При вас нали има нещо като списък на най-издирваните престъпници? — Татяна замълча и го погледна право в очите. — Е, и при нас има такъв списък, Джон. И той е номер едно в него. Той е капо ди тути капи, най-издирваният мафиот в страната. За нас е особено притеснително, че вече толкова време ни се изплъзва. Вината му не подлежи на съмнение. Искаме да го върнем и съдим в Русия. Корумпираните банкери са сериозен проблем за нас. Искаме да му организираме шумен публичен процес за назидание на останалите.

— До една седмица ще бъде в московски затвор. Гарантирам ви го.

Човекът от Държавния департамент се покашля.

— Ъъъ, това може да се окаже проблем.

— Тъй ли?! И защо? — сопна се Тромбъл, видимо раздразнен.

— Боя се, че с нашите руски приятели нямаме спогодба за екстрадиране.

— Е, и?

Подобен въпрос от устата на шефа на най-важния правоохранителен орган на Съединените американски щати, при това бивш федерален съдия, беше сам по себе си твърде притеснителен.

— Ами защото… нали разбирате, ако този Коневич има официално разрешение да пребивава в САЩ, екстрадирането му би се превърнало в сериозен дипломатически проблем. Не можете просто да го метнете на самолета и да го върнете в Русия.

Тромбъл се наведе към него, докато лицата им почти се допряха.

— Не бих казал, че това е ваша работа.

Татяна наблюдаваше невъзмутимо словесната схватка между двамата.

— Човекът може да е прав — намеси се тя, като навиваше на пръста си дълъг кичур от разкошната си коса. — Но най-напред нека си изясним докрай условията на сделката. Вие ще можете да си поддържате вашето оперативно бюро в Москва само ако Алекс Коневич ни бъде върнат. Иначе не се надявайте на нашето сътрудничество. На нищо не се надявайте.

Голямата черна лимузина стоеше с работещ двигател на тесния паркинг край Москва река. Беше вторник — обичайният им ден за срещи. Прозорците бяха леко отворени. През процепите се виеше гъст дим от пури. Автомобилът паркираше тук веднъж-два пъти седмично. Седмица след седмица, месец след месец.

Подобна немарливост изумяваше мъжа, който ги наблюдаваше от безличната си малка кола, паркирана на половин пряка разстояние. Но той донякъде ги разбираше. Ловецът рядко се обръща да погледне през рамо. Хората в лимузината очевидно имаха достатъчно причини да се чувстват недосегаеми в своята самонадеяност. Мъжът запали оригинално американско „Марлборо“ и засили отоплението на колата.

Идентифицирането на госпожица Татяна Лукина не беше нито проста, нито лесно изпълнима задача. Телефонният номер, който Алекс Коневич му бе дал, се бе оказал кремълски — това поне не го бе затруднило. Един скромен подкуп до съответния техник в телефонната компания, и готово. Но сам по себе си Кремъл беше огромна институция, истински развъдник за всевъзможни бюрократи и кариеристи, които обаче си приличаха по едно: не бяха никак приказливи. В едно змийско гнездо, където всички се бояха от сянката си и всеки момент очакваха нож в гърба, се говореше малко, предпазливо и шепнешком. А пред външни лица — никак.

Последваха месеци на търпеливо ровене и пресяване на информацията. Открити бяха шест жени на име Ана, но и шестте бяха почти незабавно отхвърлени. Нито една не отговаряше на психологическия профил, който мъжът си бе изработил, и той ги зачеркна като безперспективни. Михаил си имаше и други задачи, които съвместяваше с работата за Алекс, и след първоначалните неуспехи последва продължителен период на безпомощно изчакване. От време на време поемаше по някоя следа, но много бързо я изоставяше. После отново се впускаше стремглаво напред с инстинкта на ловно куче, но след няколко крачки губеше следата и се връщаше в изходна позиция, разочарован и безсилен. Текучеството в Кремъл беше огромно, понеже Елцин сменяше министър-председателите и сътрудниците си като носни кърпички, а всеки новоназначен водеше със себе си нов екип. Броят на потенциалните заподозрени се променяше практически ежедневно. Дали и въпросната Татяна не бе пометена при поредната чистка? Или пък, подобно на много служители в държавната администрация, успели да си създадат добри връзки, и тя с радост се бе прехвърлила в частния сектор, където бяха големите пари?

Михаил Бердяев се познаваше с Коневич отпреди доста години, още когато една от фирмите на Алекс бе станала жертва на източване на крупни суми от вътрешни хора. Опитният, видял какво ли не бивш милиционер, отскоро частен детектив, бе нает да открие мошениците. Това не представляваше особен проблем за него; онези се бяха оказали алчни глупаци — идваха на работа с лъскави нови беемвета, които имаха нахалството да излагат на показ на паркинга пред офиса. Можеха просто да си окачат на врата по една табелка: „Ние сме крадците, ако случайно се чудите!“

Но още тогава Алекс се бе впечатлил от следователските му умения: само за два дни Михаил бе успял да назове престъпниците. Това бе повлякло след себе си нови разкрития на кражби и злоупотреби, нови вътрешни разследвания и все по-разнообразни задачи, като всеки път бившият милиционер се бе справял с брутална ефикасност.

Алекс го възнаграждаваше щедро, плащаше му навреме и в брой и винаги му даваше по нещо отгоре. Постепенно двамата се бяха сприятелили. Понякога се виждаха на чашка или на вечеря и срещите им продължаваха до късно през нощта. През дългите години служба като милиционер Михаил се бе специализирал в борбата с руската мафия; беше част от един специално подбран екип от елитни ченгета, отличаващ се с неподкупност, ефикасност и абсолютна безкомпромисност. Той беше в стихията си при събирането на доказателства и постепенното разплитане на мрежите от връзки и канали за осъществяване на престъпна дейност, като си служеше еднакво добре със средства за електронно подслушване и наблюдение и със собствените си крака, уши и мозък, за да осигури осъдителна присъда на мошеници, убийци и рекетьори.

Алекс обичаше да слуша многобройните му истории, които нямаха нищо общо с деловите им взаимоотношения. Никой от персонала на „Коневич и сие“ не подозираше за съществуването на Михаил Бердяев. От самото начало той бе настоявал на тази секретност, която му позволяваше скришом да наблюдава, да събира информация, да залага капани и да гледа как в тях се хващат мишоци. Плащай ми на ръка, никога не ми се обаждай от служебния си телефон, никога не ме споменавай по име — това бяха неговите условия. Само така старата хрътка можеше да си върши работата.

След половин година напразни усилия и изгубено време Татяна му бе паднала в ръцете по чиста случайност, благодарение на сляп късмет. Междувременно той се бе сприятелил с двама дребни служители от Министерството на финансите и често ги придружаваше в бара, където се събираха с колеги на чашка и сладки приказки за разтуха на душата. Наливаше ги с пиене, плащаше им сметките и ги насърчаваше да го представят на всичките си познати.

Една вечер някакъв господин на съседната маса се бе оплаквал горчиво и след четвъртата водка твърде гръмогласно от своя колежка, която му забила нож в гърба, свила му гаден номер, в резултат на което го уволнили. Наричаше я „онази мръсна, долна кучка“. Михаил наостри уши. Кучка, ама сочна, контрира го събеседникът му с циничен кикот. Двамата продължиха да я обсипват с обидни думи и мръсни шегички, докато Михаил попиваше жадно всяка дума. Нищо чудно, каза единият, че шефът на канцеларията изглежда толкова спихнат сутрин, ха-ха-ха! Да бе, отвърна другият, с такава мъжемелачка си е цяло чудо, че горкият още има с какво да пикае, хи-хи-хи!

Михаил се присламчи към масата им и започна да черпи всички присъстващи. Уволненият чиновник беше вече пиян, а след още няколко водки съвсем върза кънките. Пикочният му мехур обаче беше бездънен, та едва след полунощ се надигна и затътри крака към тоалетната. Михаил стана от стола си и го последва на две крачки зад него. Застанал пред съседния писоар, той му предложи хилядарка в зелено, ако на сутринта му посочи мръсната кучка, докато влиза в Кремъл.

Още щом я зърна, Михаил бе сигурен, че това е тя. Всичко отговаряше напълно на представите му — всичко освен името. Но пък Татяна се римуваше с Ана, както се бе представила на Алекс. Алекс бе предположил, че е доста привлекателна, и бе познал, че и отгоре. Освен това беше завършила право. Пред следващите две седмици Михаил я бе следил навсякъде по петите — само по себе си забавно, макар и не особено продуктивно занимание. Три-четири вечери в седмицата тя и шефът й си наемаха стая в хотел. После отиваха заедно на работа, като се държаха за ръцете и се мляскаха като младоженци. Ала Татяна и през обедната си почивка често прескачаше до разни хотели в центъра на Москва, и то не с ниския си шишкав, застаряващ шеф, а с някакъв строен, мускулест, вероятно доста надарен младеж. Михаил вдигаше фотоапарата и щрак-щрак! Кратка справка и младежът се оказа Саша Комаров, център-нападател в националния отбор по футбол. Михаил не се задоволи с това и продължи да рови, докато установи нещо далеч по-пикантно: Саша и Татяна бяха от един и същ град и се познаваха още от гимназията, при това далеч не само платонично. Откакто живееше в Москва, Татяна бе минала през безброй кревати, но Саша си оставаше голямата й любов, винаги наблизо, винаги готов да изпълни всяко нейно желание.

На третата седмица Михаил я видя как се качи през задната врата в дълга черна лимузина, която потегли незабавно. Щрак-щрак! Той даде газ и я последва. Лимузината спря пред долнопробен бар в западнал квартал в покрайнините на града. Отново щрак-щрак, щрак-щрак. От бара излезе дребен мъж с голям безформен нос и посивяла конска опашка и се качи в колата при нея.

От дългите години в службата за борба с организираната престъпност Михаил носеше в главата си истинска картотека от имена и образи и сега никак не се затрудни да разпознае гангстера Ники в невзрачната мъжка фигура с черни кожени дрехи. По номера на колата той си допълни картината — черната лимузина беше регистрирана на „Обединени предприятия Голицин“.

Обикновено срещите край Москва река траеха не повече от десетина-петнайсет минути, но днешната се проточи над час. Готви се нещо голямо, каза си Михаил. В един момент Ники слезе от колата, направи няколко несигурни крачки встрани, после си разкопча панталоните и се изпика направо на улицата. Михаил вдигна апарата: щрак-щрак-щрак! После се изсмя наум.

Ники Козирев, най-страховитият гангстер в цяла Русия, имаше малка пишка.

Още същата вечер той позвъни на Алекс за седмичния си доклад. Снимките бяха опаковани в голям плик и изпратени на адреса му в една от сградите на комплекса „Уотъргейт“.

17

Краят на 1994 г.

Апартаментът, купен от Алекс и Елена Коневич, се намираше на шестия етаж на огромната жилищна сграда, с изглед към реката; от прозорците му се виждаха калните кафеникави води на Потомак, на един хвърлей от величествения Кенеди Сентър. След цяла година, прекарана в това жилище, Алекс не спираше да се изумява на абсурдно малките му размери. Две спални — едната за сън, другата превърната в претъпкан с вещи кабинет, в който двамата едва се побираха, но бяха принудени да делят помежду си. На цена от близо милион долара, това като нищо бяха най-скъпите седемдесет квадратни метра в целия град.

Но поне се намираха в безопасност. В тази прочута сграда бяха намерили убежище известни и важни хора, които държаха на добра охрана и неприкосновеност на личното си пространство и бяха готови да платят всякаква цена за тази привилегия.

Елена обожаваше простите неща. Маломерното апартаментче й беше напълно достатъчно, а беше и лесно за почистване. Докато Алекс се чувстваше притиснат отвсякъде, усещаше, че се задушава, че го обземат пристъпи на клаустрофобия. Той обичаше големи, открити пространства и често проклинаше Голицин, задето му бе отнел дома, бе го прокудил далеч от родината и го бе принудил да живее в жилище, което можеше да се побере няколко пъти в някогашната му спалня.

Договорът за апартамента, телефоните, колите, застраховките им — всичко бе на моминското име на Елена; фамилията Коневич не се споменаваше никъде. По съвет на Михаил, който разбираше от тези неща, всеки два месеца Алекс взимаше самолета за Чикаго, където в продължение на няколко дни се появяваше с името си по всевъзможни клубове и ресторанти, посещавани от руснаци, и в квартали с руски имигранти. При първата си визита той дори си купи няколко мобилни телефонни номера към местните мрежи. Може би лошите все още ги търсеха, а може би не.

Винаги е по-добре да се подсигуриш отвсякъде, отколкото после да съжаляваш, бе го посъветвал Михаил.

Алекс и Елена вече цяла година живееха нов живот; и двамата имаха успешен бизнес и правеха кариери. Молбата им за политическо убежище бе получила отговор още преди десет месеца. Техният адвокат, Марти П. Джоунс — Ем Пи за приятелите си, което на практика означаваше за всички — изцяло бе оправдал славата, която му се носеше. Навремето Ем Пи бе започнал кариерата си като юрисконсулт в правния отдел към Службата за имиграция и натурализация на Съединените щати. Той знаеше точно кои бутони да натисне, кои конци да дръпне, а телефонното му тефтерче беше по-дебело от указателя на Манхатън.

След няколко телефонни разговора с нужните хора молбата на Алекс и Елена бе резолирана „Спешно!“, а седмица по-късно двамата бяха тържествено въведени в едно стерилно помещение и изправени пред комисия от хора със сериозни лица, които ги накараха да се закълнат, че ще казват само истината, и за пореден път ги поканиха да изложат в съкратен вариант тъжната си история. Отначало хората от комисията имаха нетърпелив и леко отегчен вид. Това много скоро се промени. Вместо въведение Алекс разкопча ризата си и им показа жигосания върху кожата на гърдите му сърп и чук — гледка, от която за малко не им призля. Последваха снимки на общото му физическо състояние, както и фотоувеличения на нанесените му рани и контузии, направени от съдебния лекар два дни след пристигането им на летище „Кенеди“. Всичко в цвят и в най-малки подробности. През цялото време Ем Пи подсилваше нагледните демонстрации с ужасяващо картинни пояснения: ето, на тази снимка се вижда кракът му, след като в него е бил строшен дървен стол; тези издутини под кожата са счупените му ребра и така нататък. Раните бяха наистина жестоки. Неколцина от членовете на комисията нададоха викове на ужас и извърнаха глави встрани. Решението бе бързо, категорично и единодушно.

Молбата за убежище бе одобрена под условие: добре дошли в Америка, земята на смелите; а сега ни накарайте да се гордеем с вас, че сме ви направили американци.

Имаше и една „дребна“ уловка — за да получат право на постоянно пребиваване, трябваше да си намерят работа, а това бе свързано с допълнителни усложнения.

Да кандидатстват за работа в американски фирми бе изключено, защото лесно щяха да ги проследят; ето защо Алекс веднага се свърза със своя стар приятел Иля Мечников. Двамата се бяха запознали преди четири години, когато Иля мислеше да навлезе в рекламния бизнес с потребителски стоки. По онова време в Съветския съюз такава професия не съществуваше, поне не в смисъла, който се влага в нея на Запад, където големите производители харчат милиарди годишно, за да си навират търговските марки в лицата на хората. Иля беше млад, само на двайсет и пет, и обзет от идеята да имитира огромните западни рекламни къщи. Много скоро бизнесът му щеше да се разрасне, убеден бе той, и в джобовете му щяха да потекат пари.

Беше чудесна идея, само че почти веднага се сблъска с тухлена стена. Иля изглеждаше доста странно с птичия си нос, асиметричното лице, дългата къдрава коса и гъстата черна брада, с която приличаше на революционер от отминали епохи. Но пък беше пълен с блестящи идеи, които устата му бълваше неуморно на кратки, нервни фрази, подобни на картечни откоси. Беше изобретателна и творческа натура, но за жалост бе изпреварил далеч времето си. Някогашните комунисти си нямаха представа какви ги плещи, нито пък каква полза би имало обществото от идеите му. Нали човек влиза в магазина, взима стоката от рафта, плаща на касата и си излиза. Самото понятие за конкуренция им се струваше объркващо, а вероятно и в някаква степен неморално. А пък да рекламираш продукта си им изглеждаше нагло, егоистично и в крайна сметка никому не нужно прахосничество.

Три минути след като Иля бе отворил устата си в кабинета му, Алекс се наведе напред и го прекъсна:

— Достатъчно, чух каквото ми трябваше. Виж сега какво ще ти кажа: смятам да те купя. Не просто рекламите ти, самия теб. Ще финансирам фирмата ти, но в замяна ти ще ме обслужваш с предимство. Аз ще ти бъда председател на управителния съвет, а ти ще останеш президент и главен изпълнителен директор, ще бъдеш мозъкът. Бизнесът си е твой, очаквам от теб резултати.

Иля подръпна нервно брадата си и помисли върху офертата, след което каза:

— Ти се майтапиш с мен.

— Да, майтапя се. И сега съвсем на майтап ще ти напиша чек за пет милиона долара, с които да си купиш най-доброто оборудване и консумативи, които се продават на пазара, да наемеш подходящи хора, а ако ти трябват още пари, просто ми звънни по телефона.

Фирмата бе официално регистрирана в Австрия — сравнително недалеч от Русия, но заобиколена отвсякъде от кръвожадни западни конкуренти. Лично Алекс бе настоял на това. Конкуренцията беше здравословно нещо. За да оцелеят, Иля и хората му бяха принудени да възприемат най-добрите западни практики, да изострят собствените си рефлекси и умения, за да внесат най-доброто на гладния руски пазар.

Полезно беше и това, че „Орангутан Медия“, както я бе нарекъл Иля, не бе част от „Коневич и сие“. За да си спечели позиции и пред конкурентите на Алекс, тя трябваше да е формално независима. Единствените документи, които доказваха финансовото участие на Алекс, се подаваха пред австрийските власти. По този начин „Орангутан“ бе успяла да се изплъзне от вниманието на Голицин.

Та сега Алекс се обади на Иля и предложи да му стане представител в Америка. Моментът едва ли можеше да бъде по-подходящ. Големите американски корпорации срещаха сериозни проблеми в Русия. След десетилетия на разделение между тези два свята американците нямаха и най-малка представа за местната култура, нужди и желания, за руската народопсихология. Всичко, с което бяха свикнали и им вършеше идеална работа у дома, се проваляше мизерно в Русия. Рекламният слоган за „поколението Пепси“ предизвикваше у руските потребители пристъпи на недоумение и озадачено чесане по главите: как така цяло едно поколение ще се отъждествява с някаква си тъпа безалкохолна напитка?! Клиповете, в които лекар препоръчваше еди-кое си хапче, крем или паста за зъби, звучаха неубедително. Руските лекарства бяха негодни за нищо; да рекламираш фармацевтичен продукт бе, все едно да го зачеркнеш веднъж завинаги в съзнанието на потенциалния потребител. Що се отнасяше до използването на известни спортисти за реклама, и там удариха на камък — кой се интересуваше в крайна сметка с какво се маже, какво пие или яде някакъв мускулест палячо?!

Алекс реши да наобиколи всички големи американски корпорации, за да им препоръча услугите на „Орангутан Медия“ — една изцяло руска рекламна компания, познаваща в детайли душевността и вкусовете на руския потребител.

Той заяви на Иля, че е готов да работи само срещу комисионна; не искаше и да чуе за друго възнаграждение. По това време Иля сякаш бе намерил общ език с руските фирми, но като цяло бизнесът му вървеше трудно. В края на всеки месец се чудеше дали ще намери пари, за да плати на хората си. Производствените разходи за рекламни материали в Австрия бяха чудовищни. Руските фирми продължаваха да се отнасят със скептицизъм към рекламата по принцип, а освен това бяха стиснати и несговорчиви при заплащането.

След шест месеца Алекс и Елена вече прибираха милиони от новите си клиенти. За начало те бяха атакували някои от най-големите американски производители на захарни изделия, десертни блокчета и домакински консумативи. Повечето от тях реагираха положително, подписвайки за начало пробни договори с малка стойност, но твърде скоро, след като се убедяха в предимствата на тази доскоро никому неизвестна руска рекламна къща, започваха да засипват Иля с поръчки и пари.

За да обхванат възможно по-голям брой клиенти, Алекс и Елена се разделиха. Уикендите си запазваха изцяло един за друг, но работните дни рядко прекарваха в един и същ град. Една седмица тя се насочваше към филмовите компании на Лос Анджелис, докато той отскачаше до централите на петролните компании в Хюстън. Следващата седмица той обикаляше Ню Йорк; там подписа договори като подизпълнител на три големи рекламни къщи на Медисън Авеню, които, отчаяни от провалите си, бяха на път да се откажат от руския пазар. В това време Елена привлече голяма фармацевтична компания в Тенеси, произвеждаща цяла гама продукти за отслабване, а ден по-късно — производител на луксозна козметика в Ню Джърси, който нямаше търпение да разкраси физиономиите на руските новобогаташи. Така се нижеха седмица подир седмица. Иля беше на седмото небе. Той утрои персонала си и прехвърли производството в огромен бивш склад от близо шест хиляди квадратни метра. Всичко това бе скъпо и рисковано, но какво пък! За да спечелиш пари, първо трябва да похарчиш, казваше си той. Трупаха се поръчки, с всяка изминала седмица обемът им се удвояваше и Иля Мечников едва смогваше да изпълнява всички.

Новият живот в Америка се отразяваше добре на Алекс и Елена. Само за първата година бяха изкарали над милион долара от комисионни. Не беше никак зле, но можеше още по-добре. През втората година си бяха обещали да спечелят три милиона. С малко късмет и по-остри лакти — четири. Елена беше щастлива и доволна от живота. Алекс нервничеше и изглеждаше неспокоен, но той винаги си беше такъв. В това бе чарът му.

Беше събота, двамата току-що бяха обядвали, без да бързат, в един превъзходен ресторант в Джорджтаун и на връщане се бяха поразходили. Когато минаха през входа на сградата и влязоха във фоайето, портиерът Харолд ги погледна боязливо.

— Хей, господин К. — каза той почти шепнешком. — Имате гости горе в апартамента.

— Не очаквам посетители.

— Е, да, ама имате. С костюми. Показаха ми значки и аз… опитах се да ги спра, заклевам се! Ама те не искаха и да чуят. Горе са вече от половин час.

Алекс и Елена си размениха ужасени погледи. Хукнаха към асансьора и Алекс натисна бутона за шестия етаж. Затичаха се по коридора. Алекс отмести Елена встрани, преди да постави ключа в бравата.

Нямаше нужда от ключ. Вратата се завъртя плавно на пантите си. Той пристъпи предпазливо в антрето, готов да се отбранява.

Вътре цареше хаос. Креслата бяха прекатурени, възглавниците им разпрани с нож, чекмеджетата от шкафовете бяха извадени и изсипани на пода, лампионите бяха изпотрошени, навсякъде се въргаляха разкъсани книги. Цялото им жилище беше обърнато наопаки с хладна методичност. Чисто новите им мебели и останалото обзавеждане, подбрано с толкова любов от Елена — всичко беше съсипано. Двама мъже със сиви костюми стояха до прозореца, загърбили прекрасната гледка към реката, и се наслаждаваха на резултата от усилията си. Когато Алекс и Елена влязоха в стаята, те им хвърлиха бегъл поглед, но не помръднаха от местата си.

— Кои сте вие? — запита Алекс, без да си дава труд да прикрие яростта си.

— ФБР — отвърнаха незабавно двамата, извадиха от джобовете си две служебни карти и бързо ги прибраха обратно.

— Какво правите тук?

— Добре дошъл в Америка, приятел! — каза единият с неприятна усмивка. — Получихме сигнал, че двамата с жена ти укривате беглец от закона.

— Това са пълни глупости.

— А, така ли? Защото на нас ни изглежда твърде вероятно.

— Имате ли заповед за обиск?

— Ти да не си адвокат, а?

— Покажете ми заповедта или напуснете дома ми!

Двамата се залюляха на пръсти и пети и се изсмяха гърлено. Ела ни удари, де! — говореше позата им. Виж какво направихме с дома ти, погледни ужасеното лице на жена си, постъпи като мъж! Ела и само замахни. След което ще ти щракнем белезниците, ще те откараме от тук като торба с боклук и ще се озовеш на следващия самолет за Москва.

Алекс беше достатъчно вбесен и луд, за да го направи, но точно в този момент от едната спалня излезе трети мъж. Алекс погледна настрани и замръзна. Мъжът беше висок и слаб, облечен в измачкан шлифер и държеше в ръцете си техния домашен компютър. И приличаше на техния стар познайник, полковник Воронин! Не, това беше невъзможно. Та в края на краищата тук беше Америка!

— Здравейте, семейство Коневич!

Изумително! Той дори по гласа приличаше на Воронин — същият надменен тон, същата нетърпяща възражение арогантност.

Алекс си пое дълбоко дъх няколко пъти, като се опитваше да се овладее, но в гърлото му бе заседнала голяма буца. Той се обърна към Воронин и запита троснато:

— Твоите хора от Министерството на вътрешните работи не отговаряха ли само за вътрешната безопасност? Какво правиш тук?

Воронин отговори на руски:

— Ти си издирван престъпник. Дошъл съм да те отведа обратно в Русия, където ти е мястото.

— В такъв случай ще те разочаровам — каза Алекс на английски.

— А, така ли? — продължи на руски Воронин, така че федералните да не разберат и дума от това, което казваше. Той бе пристигнал в Америка преди две седмици, след като Татяна бе позвънила на Тромбъл и му бе предложила неговите услуги и експертни познания.

Осигуреният и безгрижен живот, който семейство Коневич водеха от година насам, току-що бе приключил. Алекс повече не можеше да се крие зад името на жена си. През цялата година момчетата на Ники Козирев бяха гонили призраци в Чикаго, скрити в някаква изоставена къща в покрайнините, и се бяха върнали в Русия с празни ръце. Това, което се бе оказало непосилно за тях, не представляваше никакъв проблем за ФБР. Едно учтиво запитване, и Службата за имиграция и натурализация бе разкрила адреса на Алекс и Елена, източника им на доходи и имигрантския им статут. Цялата информация, която ФБР бе предоставило на Воронин, той бе предал на Татяна, а тя — на Ники. Криеницата бе свършила, започваше нова игра.

Във всеки случай, жив или мъртъв, Алекс Коневич щеше да отлети за Русия. Той вече бе загубил играта.

— Не смятам, че аз ще бъда разочарованият — продължи самонадеяно Воронин като човек, който държи всички карти в ръцете си. — Ти си позволи да раздразниш хора, с които не ти е работа да се закачаш. Втори шанс няма да ти се даде, Коневич. Ти си глупак, трябваше да се възползваш, когато ти предлагахме сделка.

— Нещо бъркаш. Аз имам политическо убежище.

— Настойчиво те съветвам да дойдеш доброволно с мен. Нямаш изход, повярвай ми. Не затруднявай излишно и нас, и себе си.

— Напусни апартамента ми! Веднага!

Воронин премина на английски.

— И какво ще направиш, ако откажа, Коневич? Ще повикаш полицията? — Той посочи с острата си челюст към двамата агенти. — Полицията вече е тук!

Двамата до прозореца се усмихнаха, но не казаха нищо. Нахалници!

— Засрамете се! — озъби им се гневно Елена. — Дори в Русия вече не се отнасят така към хората!

— Колко ви струва това жилище? — запита единият от агентите. В тона му нямаше и следа от любопитство, просто констатираше очевидното. Нещо повече — обвиняваше.

— Не е твоя работа! — сопна се Елена.

— Деветстотин и седемдесет хиляди — отговори си сам агентът. — Почти милион. И то в брой. Доста пари. Откъде ги имате?

Алекс сложи ръка върху рамото на Елена — тези хора се опитваха да я вкарат в капан. Нямаше никакъв смисъл да им отговаря, тя разбра това и си замълча.

— Откраднали сте ги! — каза агентът, като посочи обвинително Алекс с пръст. — Обрали сте собствените си вложители. Избягали сте от Русия, отмъквайки стотици милиони долари. Вие сте лъжци и мошеници, излъгали сте имиграционните власти, за да си осигурите статут на бежанци. Вие сте престъпници!

Елена вече не можеше да се спре. Тя бе решена да си каже своето, каквото и да й струваше това.

— Това е лъжа! Не знам какво ви е наговорил тоя човек, но той е лъжец! А вие сте глупаци! Махайте се!

Двамата агенти се усмихваха. Имаха големи масивни челюсти с леко провиснали гуши, мускулести рамене, говореха с кратки, прости изречения — всъщност наистина имаха вид на глупаци.

Преди нещата окончателно да бяха излезли извън контрол, Алекс реши да сложи край на конфронтацията. Той се изправи срещу двамата, изгледа ги студено и запита:

— Арестуван ли съм?

Отговор не последва.

— Подследствен ли съм?

Единият сякаш кимна, после се сети нещо, вдигна ръка и разтърка уж схванатия си врат.

— Май трябва да се обадя на адвоката си — каза Алекс и с престорена увереност пристъпи към телефона.

Минаха две секунди.

— Ще имаш достатъчно време за това по-късно — обади се единият от агентите. В гласа му прозвуча заплаха.

Алекс продължи да крачи към телефона. Агентите си придаваха невъзмутим вид, но беше ясно, че перспективата да бъдат заварени в такава ситуация от някой устат вашингтонски адвокат им се струваше недотам привлекателна. И имаше защо. Те бяха проникнали в частно жилище без заповед за обиск, бяха съсипали имущество за хиляди долари, след което бяха започнали да разпитват заподозрения, без официално да го уведомят за правата му. И нещо, което беше далеч по-лошо: на цялото това безобразие присъстваше чуждестранно длъжностно лице, което нямаше никаква юрисдикция на територията на Съединените щати.

Всеки първокурсник в юридически факултет можеше да ги провеси за тестисите на ченгел.

Алекс вдигна слушалката и се обърна към двамата агенти.

— Кажете ми имената си. Моят адвокат ще ми ги поиска.

Двамата запристъпяха от крак на крак и сякаш се смалиха.

— Май е време да тръгваме — каза единият и направи крачка напред, готов да драсне през вратата.

— Не и с компютъра ми — предупреди ги Алекс.

— Задържаме компютъра като веществено доказателство. Кажи на адвоката си да се оплаче на нашите юристи — каза подигравателно другият. След като си осигуриха последната дума и след един прощален презрителен поглед към съсипаното жилище, те бързешком се изнизаха навън. Докато минаваше покрай Алекс и Елена, на лицето на Воронин бе изписана тънка усмивчица.

Алекс затръшна вратата след тях с такава сила, че стените потрепериха.

Елена не можеше да откъсна очи от опустошенията. Единствената снимка на родителите й беше изтръгната от рамката и накъсана на безброй парченца с такава отмъстителност, че на нея й призля.

— Алекс, страх ме е!

— И мен.

— Какво означава всичко това?

— Че неприятностите ни не са приключили.

— Откъде накъде ФБР пуска този човек в дома ни?

— Не знам.

— Трябва да се видим с Ем Пи незабавно!

Алекс вдигна телефона.

Елена започна да събира нещата от пода.

Ем Пи си беше у дома, гледаше децата, докато съпругата му бе излязла на пазар. Той обеща да остави всичко и да ги чака в кантората си след два часа.

18

Фирмата на Ем Пи Джоунс се намираше на втория етаж на една седеметажна офис сграда, недалеч от идеалния център на Вашингтон. Самият Ем Пи бе завършил Юридическия факултет на „Джорджтаун“ — престижно учебно заведение, макар и не сред Топ 5 на американските университети. Бе постигнал това по трудния начин — след четири години вечерно обучение, през които бе работил паралелно на две места и бе спестявал всеки цент. От лекции и упражнения — директно в „Макдоналдс“, където за няколко часа избутваше исковете и договорите в задните гънки на мозъка си, за да подава хамбургери и мазни кесийки с пържени картофи на среднощни клиенти. Четири години, през които си бе съсипал стомаха от Биг Мак с кока-кола, а мозъка — от безсънни нощи и неравна конкуренция със задоволени дечица на заможни семейства, които можеха да си позволят редовно обучение. Четири години, през които твърде често се бе питал дали в крайна сметка е направил верния избор.

При дипломирането се бе класирал сред последната третина на випуска по общ успех, но поне не бе натрупал непосилни дългове, както повечето студенти. Нямаше интервюта с големи адвокатски фирми; всъщност нямаше интервюта с никакви фирми. От друга страна, бе успял да издържи от първо явяване изключително трудния изпит за адвокатска правоспособност.

По това време в Службата за имиграция и натурализация имаше вакантни места за юристи, а и никой друг не отговаряше на телефонните му запитвания, та Ем Пи си каза: Защо пък не? Нека се пробва, колкото да натрупа няколко години практически опит по имиграционно право, а после ще си наеме офис, ще си сложи табелката на вратата и за кратко време ще натрупа пари.

Към момента фирмата му се състоеше от него, плюс още двама адвокати, трима изнемощели от стрес и преумора стажанти и една неописуемо груба секретарка, която мразеше работата си и нямаше търпение да се чупи в мига, в който си намереше нещо по-добро. Помежду си тримата адвокати се наричаха съдружници, а скромния си офис — правна кантора. И тримата едва свързваха двата края, деляха си наема за помещенията и с общи средства се бяха обзавели криво-ляво с мебели втора ръка и второразредни служители. Не си прехвърляха изгодни дела с други адвокатски фирми, не си поделяха тлъсти бонуси в края на всяка успешна година по простата причина, че нямаха успешни години.

Женен, с две деца и симпатична съпруга, бременна в шестия месец с третото, Ем Пи се обливаше в студена пот при мисълта, че може да се окажат близнаци. Семейството живееше под наем в занемарена къщичка в скромен квартал на Южен Арлингтън, отвъд реката.

Имиграционното право, както твърде скоро установи той, не се рентираше. Почти всички негови клиенти бяха бедни, отчаяни хора, които с мъка говореха езика, а продаваемите им умения граничеха с нула. По много от делата — и то най-трудните — бе назначен като служебен защитник. Голяма част от клиентите му биваха изритвани от страната веднага след приключване на делото, което не ги мотивираше особено да си плащат сметките. Имиграционното право, научи от горчив опит Ем Пи, беше поприще за неудачници. Богати клиенти почти не се намираха. Малцината — най-често милионери, избягали от данъчните власти или от углавни дела в родината си — предизвикваха яростни боричкания между колегите му от бранша, като обикновено попадаха в мрежите на едри фирми, способни да мобилизират дузини адвокати в тяхна защита. Ем Пи отдавна бе загубил надежда, че и на неговата въдичка ще клъвне едра риба. Той си изкарваше хляба, превил гръб под огромната тежест на трупащи се дребни дела, като се молеше поне половината от клиентите му да успеят да си платят — молитва, която често оставаше нечута от Всевишния.

Ала Алекс и Елена Коневич не бяха като останалите. Техният случай е по-особен, помисли си той, докато ги наблюдаваше съсредоточено как седяха, хванати за ръце, на двата стола срещу бюрото му. Тези двамата изглеждаха сериозно уплашени. И вероятно имаше защо.

— И какво, тогава онези от ФБР просто си тръгнаха, така ли? — запита Ем Пи, докато слушаше внимателно разказа им. — Станаха и си излязоха?

Пред него имаше разтворен жълт бележник, първите десет страници от който вече бяха изписани с нечетливи бележки, изпъстрени със стрелки, подчертавания, питайки и удивителни.

— Взеха и компютъра ми — уточни Алекс. — Може ли да си го получа обратно?

— Влезли са без заповед за обиск?

— Алекс изрично ги запита — отвърна Елена. — Те не го удостоиха с отговор.

— Ясно, не са имали заповед — заключи Ем Пи с мрачната увереност на човек, врял и кипял в тези неща. Имигрантите в Америка нямаха практически никакви права. Полицията знаеше това и често издевателстваше над тях по начини, които биха били немислими за пълноправните американски граждани. Действително, Алекс и Елена бяха получили политическо убежище. Но както е добре известно, това, което държавата ти дава с едната ръка, лесно може да ти го вземе с другата и често го прави. Самият Ем Пи бе виждал това неведнъж. Фактът, че федералните се бяха отнесли толкова грубиянски към клиентите му, сам по себе си беше лош знак.

— А вие сигурен ли сте, че не сте извършили някакви закононарушения в Русия? — запита той Алекс. Само преди година им бе задал стотици пъти същия въпрос, докато ги подготвяше за изслушването им от комисията. Но и сега си каза, че не би било лошо за свое успокоение да чуе още веднъж отговора.

— Никакви — отвърна Алекс. — Веднъж ме глобиха за нарушение на правилника за движение. Бях паркирал неправилно и си платих глобата.

Елена се размърда на стола си и добави:

— Когато бях на шестнайсет, се събирах с лоши приятели, пиехме и нарушавахме обществения ред. Арестуваха ме, но ме пуснаха като непълнолетна.

— Сигурни ли сте, че не сте източили пари от банката? — Този въпрос очевидно бе насочен към Алекс.

— Не съм докоснал и цент — отвърна решително Алекс. — Според медиите в Русия са откраднати петдесет милиона долара. Но това е дело на хората, които ми отнеха банката, не мое.

Известно време Ем Пи не се сещаше какво да каже — чертаеше замислено линии с писалката си и обмисляше следващите си ходове. Накрая каза:

— Бихте ли излезли навън за момент? Искам да се обадя по телефона.

Двамата се подчиниха и си намериха място за сядане в тясното неуютно фоайе. Ем Пи прекара на телефона близо двайсет минути. Беше събота привечер; той звънеше на домашни номера и отвсякъде получаваше очаквания отговор. Познатите му юристи от Службата за имиграция и натурализация или наблюдаваха съпругите си как пазаруват, или блъскаха малки бели топчета с метални пръчки, или пък подвикваха на децата си, които се препъваха по футболните игрища. Най-после откри Томи Кравиц на мобилния му телефон.

Кравиц бе закотвен до живот в имиграционното съдопроизводство и единствената му цел беше да свърши колкото се може по-малко работа за парите, които му плащаха, а единственото му умение — да се прави на вечно зает и да си навира носа в чуждите дела. Когато вдигна телефона, някъде около него отчетливо се долавяше грохотът на бейзболен мач. Самият той едва-едва чуваше какво му се говори в слушалката.

— Кой бие? — изрева с всички сили Ем Пи.

— Не са моите, мамка им! Защо изобщо викам за тия кретени?! Щото и аз съм кретен…

— Така си е, Томи, кретен си. Деветнайсет години в окопите на СИН. Трябваше да напуснеш още преди десет години, да си уредиш живота.

— А, тъй ли? Ти като си се уредил, колко мангизи смъкваш? Много, а?

— Не се оплаквам. Децата са в частно училище, Тери ме натиска да сменим вилата с нещо по-скромно, че много й завиждали приятелките, а пък аз се оглеждам да продам ягуара, който стана на шест месеца, и да си купя мерцедес. Някой ми е одраскал предния ляв калник на паркинга и не мога да ходя на работа така. Хвърлил съм око на новата S-класа, но още не мога да реша 500 ли да поръчам, или да додам още малко пари и да си взема направо 600 дванайсетица. Чувам, че били много икономични за кубатурата си.

— И като лъжец за нищо не ставаш — засмя са Томи. — Още ли се свирате в оня тесен курник в Арлингтън?

— Да, бе. Миналата година ни изгоря климатикът, но ние сме тъпи и упорити, ще устискаме някак, докато Тери спечели от лотарията.

— Не разчитай на нейния късмет, приятел! Тя се остави да й направиш дете още на четвъртата ви среща.

— Благодаря ти, че ми напомни.

— И все оня очукан бус крайслер ли караш? Чудя се как те пускат инспекторите на годишния преглед…

— Много ти разбират инспекторите от коли! Караме си го, какво му е… Чакай да те питам: ти чувал ли си за човек на име Коневич? Алекс Коневич?

Дълго мълчание, през което се чуваше само ревът на бейзболния мач. Накрая Томи попита шепнешком:

— Клиент ли ти е?

— Кой води?

— Не са моите. Е, клиент ли ти е или не? Не питам току-така. Любознателността е майка на интелекта.

— Да, клиент ми е.

— Чупи го. Разкарай го веднага и дим да те няма.

— Ама какво става, Томи? Казвай!

— Не ме питай, не казвам! Всичко е много потайно, грифът е „строго секретно“ на куб. Не става, брат ми. Знай едно: твоят човек го е закъсал яко. И самият той още не го знае, ама скоро ще го разбере.

— Просто така, а?

— Накарай го да ти плати в брой, и то предварително. Тоя има мангизи, повярвай ми. И си ги преброй внимателно, че е голям мошеник!

— Кой е прокурор?

— Ким Париш. И това не е добре за теб, приятел.

Името му звучеше познато, с нещо отнякъде я бе запомнил. Ким се бе появила през последната му година в СИН, когато той вече се оглеждаше за друго поприще и не му бе до запознанства с новоназначени, с които така или иначе скоро щеше да се сбогува. Подобно на всички нови прокурори, и тя бе започнала с по-лесните дела, при които нямаше риск от злепоставяне на службата — имигранти, промъкнали се незаконно през границата, такива с изтекли зелени карти или други дребни закононарушения. Само след шест месеца — рекордно кратък срок — бе изстреляна стръмно нагоре, към висшата лига: наркотрафик, данъчни измами, организирана престъпност и други шумни дела, каквито обикновено се поверяваха на най-способните и амбициозни млади юристи. Самата тя беше стара за начинаещ прокурор — на четирийсет и пет, може би петдесет. Но пък беше умна и много, много добра в това, което вършеше. Неомъжена, без деца, вечно нащрек; единственият й живот беше правото, службата на закона.

— А кой е наблюдаващ делото? — запита Ем Пи с многозначителен тон.

— Ама ти глух ли си?! Не мога да ти отговоря на въпроса, Ем Пи. Заклевам ти се, не мога да говоря!

— Ех, Томи, Томи… Помниш ли делото „Гонзалес“? Дето беше оплел конците и директорът искаше да те…

— По дяволите, Ем Пи! Знам, че съм ти задължен. Но няма да ти отговоря. Просто не мога, разбери!

— Разбирам те. Наистина те разбирам.

— Радвам се. Повярвай ми, стига да имаше начин, всичко щях да ти разправя.

Кратка пауза.

— И какво е това, което по никой начин не можеш да ми кажеш?

— Ама и ти си един упорит кучи син, знаеш ли това!

— Знам. Направо не мога да се понасям. Изплюй камъчето, Томи!

— Е, добре де, добре! За начало няма да ти кажа, че миналата седмица нашия директор го привикаха в Министерството на правосъдието. Няма да ти кажа също така, че министърката и директорът на ФБР го навряха в кучи гъз, понеже бил допуснал оня мазен боклук да получи с измама политическо убежище. Още по-малко смятам да ти кажа, че цялата машина на министерството е задействана, за да може въпросният мазен боклук да бъде изритан от страната. Надявам се, че ме слушаш внимателно, Ем Пи. С него е свършено, изгаря.

— Благодаря ти за всичко, което не ми каза, Томи. Довечера поне ще се наспя спокойно, след като знам, че случаят е толкова лесен.

— Тоя човек си заминава за Русия.

— Той ме е наел за свой адвокат.

— Казвам ти, Ем Пи, той е бита карта. Нищо не можеш да направиш за него.

— Ти само стой и гледай.

— Ще се опариш, приятел! Опитваш се с глава да спреш валяк. На тоя тип скоро ще му пари под краката. Вземи си хонорара в аванс, после хвърляй бялата кърпа на ринга. Не оставай за втория рунд, само ще те млатят без нужда.

— Благодаря, много съм ти задължен — промърмори Ем Пи.

Но Томи вече бе прекъснал връзката.

Той повика Алекс и Елена и двамата се върнаха омърлушени в кабинета му. Ем Пи крачеше нервно зад бюрото си, като се опитваше да не изглежда твърде угрижен. Но бръчките по челото му го издаваха. Хванати за ръце, двамата седнаха на столовете.

— Положението е лошо, нали? — запита Алекс.

— Ще бъда откровен с вас. Да, лошо е.

— Колко е лошо, Ем Пи?

— Директорът на ФБР и министърът на правосъдието искат да ви няма. — Той им даде няколко секунди да осмислят чутото, после продължи: — Питам се защо? Имате ли някаква представа?

— Да. Моите врагове в Москва имат могъщи покровители в Кремъл. Явно са ги използвали за оказване на влияние пред вашето правителство.

— Но тези хора не могат да ни върнат обратно, нали? — Елена се бе навела напред на стола си и стискаше коленете си с ръце. — Та те ни дадоха политическо убежище! Пък и нямаме договор за екстрадиране. Ако Алекс бъде върнат в Русия, онези ще го убият!

— Това реално може да им попречи. Иначе имат голяма власт — отвърна Ем Пи, като кимаше замислено, опитвайки се да балансира между разумния оптимизъм и съзнанието за надвиснала опасност. Истината бе, че на моменти едва се сдържаше да не извика: „Какво чакате?! Събирайте си куфарите и бягайте в Канада! Тук на нищо не можете да разчитате!“

— Но?… — запита Алекс.

— Но те така или иначе ще се опитат да заобиколят тези пречки.

— По какъв начин?

— Всеки случай е различен, Алекс. Не мога да предвидя как. Но ви съветвам да се подготвите и делата ви да бъдат в ред. Може да стане напечено.

Първият удар им бе нанесен в понеделник сутринта. Елена отиде в банката да осребри един чек. Двамата искаха да останат и да се борят, но бяха реалисти. Бягството бе единственият им шанс за спасение. За да се възползват от този шанс, те трябваше да се запасят с пари — достатъчно, за да минат границата и да започнат нов живот. Тегленето на суми над 10 хиляди долара незабавно подаваше сигнал до данъчните власти, а Алекс и Елена бързо губеха доверие в системата; ето защо чекът бе за $9999. Касиерката на гишето — възпълно момиче с учтива усмивка — набра номера на сметката в компютъра си. Внезапно усмивката й се стопи. Тя вдигна учудено поглед към Елена.

— Не мога да осребря чека ви.

— Моля? Какво… искате да кажете?

— Сметката ви е блокирана. — Пръстът й сочеше върху екрана нещо, което Елена не можеше да види.

— Блокирана ли?! Как така блокирана! — За момент Елена си помисли, че нещо не е наред с английския й, че може би „блокирана“ е някакъв загадъчен банков термин като „пресрочено плащане“, „овърдрафт“ или нещо такова. Малко неудобство, което лесно ще се разреши. — Ние имаме стотици хиляди долари в тази сметка — настоя тя.

— Да, знам. Но банката е получила нареждане от полицията или от някой друг да не изплаща пари от сметката ви. Много съжалявам.

На Елена й се доплака. Само не тук, каза си тя, не пред всички тези непознати! Изтича навън и позвъни на Алекс по мобилния си телефон. Той й каза да не се разстройва, сигурно е станало някакво недоразумение. Ще се обади на Ем Пи, който ще направи магия и ще реши проблема.

Още щом й затвори, Алекс веднага позвъни на банката си в Бермуда, където се намираха повечето им пари. Беше благодарен на съдбата, че си бе открил тази офшорна сметка и че не бе прехвърлил сумите в американска банка, подмамен от значително по-високите лихви. Като бизнесмен съзнаваше, че това му коства хиляди долари годишно в нереализирани доходи, което беше непростимо прахосничество. Но сега се радваше, че е послушал инстинктите си.

На позвъняването отговори някакъв помощник-управител и веднага го постави на изчакване. След секунда телефона вдигна един от подуправителите на банката.

— Съжалявам, господин Коневич…

— За какво съжалявате?

— Нищо не може да се направи.

— По кой въпрос?

— Ами… — Човекът се покашля неловко. — Сметката ви, сър… е блокирана.

Разговорът продължи още около пет минути. Само преди час губернаторът на Бермуда бил извикал при себе си управителя на банката и му дръпнал едно конско. На самия него пък малко преди това му се обадил някакъв високопоставен чиновник от Министерството на правосъдието на САЩ и го навикал по телефона като слаб ученик. Макар, че банковите закони в Бермуда били печално известни с това, че никой не ги спазва, в този конкретен случай правилата трябвало да бъдат приложени най-стриктно и докрай. Разменени били заплахи и в двете посоки, но в крайна сметка изходът от диспута бил предрешен. Нито губернаторът, нито банките на Бермуда имали интерес страната им да бъде включена в черния списък като перачница на престъпни пари. Това, че тя бездруго си е такава, нямало никакво значение в случая; важното било да не й се лепят грозни етикети. Това щяло да убие туризма, а бермудските експортни стоки щели да изгният по пристанищата на САЩ. Бермуда, изцяло зависима от парите на богати американци, щяла да се превърне в пустиня от празни плажове и затворени хотели, улиците щели да бъдат залети от разгневени тълпи безработни и т.н. и т.н. Губернаторът оказвал решителна и героична съпротива в продължение на десетина секунди, след което капитулирал пред заплахите на щатския чиновник.

ФБР вече държеше здраво в ръцете си и двете банкови сметки на Алекс.

Не мина и половин час, и от Австрия се обади Иля:

— Алекс, какво става?! — крещеше той, изпаднал в истерия.

— Не разбирам за какво говориш.

— Не разбираш?! Тук всичко се сгромоляса!

— Успокой се, Иля. Поеми дълбоко дъх и ми кажи какво става.

Минаха няколко безкрайни мига, преди превъзбуденият му приятел да успее да подреди разбърканите си мисли.

— Тази сутрин ме уведомиха, че лицензът ни за извършване на търговска дейност в Русия е отменен. От тогава цял ден ми звънят клиенти, за да анулират договори.

— На какво основание?

— Американските клиенти били информирани от ФБР, че фирмата е прикритие за престъпна дейност.

— А руските?

— Без всякакви причини. Получили указания от Министерството на вътрешните работи да прекратят деловите си отношения с нас, в противен случай…

Алекс се напсува наум. Всичко беше в онзи компютър! Той бе поставил пароли на файловете си — едно напълно измамно чувство на сигурност, както със закъснение си даде сметка сега. ФБР разполагаше с квалифицирани специалисти, за които бе детска игра да разгадаят паролите му. Той се опита да си припомни какво съдържаха всички тези файлове. Всичко и нищо. Прекалено много. Той никога не си бе представял, че ще му се наложи да се защитава срещу полицейски произвол. Не и тук, в Америка!

Всичко, което двамата с Елена бяха постигнали с „Орангутан“ — привлечените от тях клиенти, имената и координатите на партньорите им в Австрия. Друго? Номерата на банковите му сметки, разбира се. Това последното обясняваше бързината, с която от ФБР бяха блокирали всичките му финанси. Мина му и друга мисъл, от която кръвта във вените му замръзна.

С максимално равен и спокоен тон той каза в слушалката:

— Събери си багажа, Иля, и се махай от там.

— Но защо, Алекс, та аз…

— Не задавай въпроси, на които не мога да ти отговоря. Просто изчезвай от там, веднага!

— Алекс, аз имам триста служители. Не мога просто да изчезна. Имам отговорности и задължения към тях.

— Искаш ли да живееш?

— Да, разбира се, но…

— Вземи пари в брой, Иля. Не оставяй следи. Не се обаждай на близки и роднини. Скрий се на някое място, където никой няма да се сети да те търси.

Внезапно телефонната линия прекъсна мистериозно.

Тримата мъже, седнали в паркирания през една пряка бял ван без отличителни знаци, намалиха звука, отпиха от изстиналото кафе в пластмасови чашки, размениха многозначителни погледи и се усмихнаха доволно. И тримата се водеха „пресаташета“ към руското посолство — с други думи шпиони под съвсем формално прикритие. Точно така, Иля, бягай, бягай колкото те държат краката, крий се и се озъртай зад гърба си, плащай навсякъде в брой, забрави за семейството си, за близки и приятели, заври се в най-тъмната и тясна дупка във Вселената. Ние ще те открием.

В апартамента на Алекс почти нямаше квадратен сантиметър, където Воронин да не бе поставил подслушвателни устройства. Двамата федерални агенти го бяха наблюдавали мълчаливо как се преструва, че прави оглед, а ръси микрофони след себе си. След известно време Воронин бе престанал и да се преструва. Очевидно на тях не им пукаше какво върши. Бяха получили указания от най-високо място да предоставят на руснака максимална свобода на действие — стига, разбира се, да не убива хора. Все пак, намираха се в Америка — страната на законността и неотменимите човешки права. Виж, да пребие някого, това беше под въпрос, в сивата зона между забранено и разрешено. Може би зависеше от степента на побоя.

Телефонът в апартамента също се подслушваше. Мъжете във вана едва се бяха сдържали да не избухнат в смях същата сутрин, когато Елена се бе обадила на съпруга си, за да му съобщи проблема с банковата сметка. Алекс, нямаме пари! Ох, Алекс, как ще платим на адвоката? Как ще си купим храна, Алекс? Въпросите и скубането на коси щяха да започнат съвсем скоро — може би още тази вечер.

Друг ван, оборудван по подобен начин и също пълен с руски „пресаташета“, бе паркиран на половин пряка от кантората на адвоката им. Неговите телефони — и служебни, и домашни — също се подслушваха. Техни хора бяха проникнали в къщата му предишния ден, през задната врата, докато цялото семейство беше на църква. Оказа се толкова лесно! Беден, западнал квартал. Съседите си седяха у дома и не се интересуваха от нищо, което ставаше извън входната врата. Адвокатската кантора също бе обкичена с микрофони като звукозаписно студио.

Така мъжете във вана знаеха със сигурност, че адвокатът още не си е вкъщи; вероятно се щураше по коридорите на СИН и се чудеше колко сериозно е положението на неговия клиент.

Сериозно, приятел. Доста сериозно.

И нито адвокатът, нито семейство Коневич бяха в състояние да си представят колко по-сериозно ще става тепърва.

19

Същата вечер, малко след полунощ, се чу силно почукване на вратата. Елена спеше, покрила глава с възглавницата, и дори не помръдна. Алекс си каза, че няма да отваря, но чукането продължи с безцеремонна настойчивост, преминавайки в думкане, и накрая той не издържа. Нахлузи хавлиения халат, пристъпи на пръсти към вратата и надникна през шпионката.

В коридора бе застанал непознат мъж на средна възраст с евтин синкав костюм и неспокойно се оглеждаше. Положително е от ФБР, помисли си Алекс, макар че нещо в поведението му го отличаваше рязко от двамата агенти, които бяха разпердушинили апартамента му преди броени дни. Въпросният мъж изглеждаше някак напрегнат, почти уплашен. Алекс отвори вратата.

Мъжът огледа внимателно лицето му и запита с тих, продран шепот:

— Ти си Коневич, нали така?

— Знаеш много добре кой съм, иначе нямаше да си тук.

— Е, добре, да кажем, че знам.

— Да те поканя ли да влезеш, или предпочиташ сам да нахълташ като колегите ти? Вътре не е останало много за трошене. Няколко стола в трапезарията, две картини, които окачихме обратно на стените… Ще ти покажа кое е още здраво, пък ти избирай.

— Говори по-тихо, ако обичаш. И излез навън, в коридора.

— Не — каза твърдо Алекс. — Предпочитам ти да влезеш вътре и да ме извлечеш със сила.

Загадъчният индивид се наведе към него и почти прошепна:

— Имай ми доверие. Можем да поговорим, но… само не тук, определено не в апартамента ти. — И той направи странно движение с ръка до лявото си ухо, вероятно му даваше някакви знаци.

Алекс реши да рискува и прекрачи прага. Агентът се пресегна зад гърба му и полека затвори вратата. Тръгна по коридора, извървя десетина крачки и се обърна. Алекс го последва. Двамата застанаха на по-малко от метър един от друг.

— Кой си ти? — запита троснато Алекс.

— По-тихо! По-добре да не ти казвам кой съм. Наистина ли си извършил всичко онова, което разправят за теб?

— Защо питаш? Твоите хора вече ме признаха за виновен.

— Питам, защото искам да знам, става ли! — Дъхът на мъжа миришеше на току-що допушена пура. Ароматът никак не се връзваше с евтиния одеколон.

— Добре де, добре. Не, не съм. Натопиха ме. Заклевам се.

Агентът за малко не се усмихна. Да де, вярвам ти! Защо поне тоя не се опиташе да измисли нещо оригинално?!

— Виж какво, не ме интересува какво си направил и какво не си. Просто не ми харесва това, което става.

— И какво е то?

Мъжът заусуква колебливо горното копче на сакото си. Накрая се реши.

— В централата отскоро се мотаят някакви руснаци. Лично Тромбъл, директорът, им го уреди. Аз десет години съм бил в контраразузнаването, разбираш ли? Подушвам ги отдалеч. Тия типове са от КГБ, все едно им е написано на челата.

— Полковник Воронин?

— Ъхъ, той и още трима-четирима. Апартаментът ти се подслушва, нали знаеш?

— Не, нямах представа.

— Предполагам, че и телефоните ти. Внимавай какво говориш.

— Защо ми разправяш всичко това?

— Аз съм разузнавач от кариерата, не разбираш ли?

— Е, и? Воронин може да каже същото за себе си.

— Да, ама има разлика. — Човекът потри раздразнено челото си с ръка, явно се обиждаше, че го сравняват с някакъв кагебист. — Виж какво, аз поемам сериозен риск с идването си при теб. Но каквото и да си направил в Русия, не оправдава онова, което се върши тук. Просто те предупреждавам да бъдеш много, много внимателен.

— Добре. Предупреден съм.

От този отговор агентът стана още по-неспокоен. Той погледна нервно към края на дългия коридор, сякаш очакваше да види някого, скрит в полумрака. През цялото време избягваше погледа на Алекс. След няколко напрегнати мига прошепна:

— И още нещо…

— Слушам те.

— Руската мафия има поръчение да те ликвидира. Не ме питай откъде знам това, просто го знам.

Алекс не би трябвало да се учудва на тази неприятна новина, но наистина бе изненадан. Изненадан и силно обезпокоен. След цял ден беди изведнъж върху гърба му се срина лавина от още по-лоши новини. Той се облегна на стената, вперил поглед в мокета под краката си.

— Поръчката е на доста солидна стойност — продължи агентът, като пристъпваше нервно от крак на крак и все така избягваше погледа му. — Един милион долара. — Той вдигна очи. — Тия типове обикновено убиват човека за пет хиляди. Ти сигурно си им много важен.

— Може би трябва да съм поласкан?

— На твое място щях да съм надрискан от страх, Коневич!

— Е, добре де, почувствах се.

— Доколкото ми е известно, през последната седмица са пристигнали три екипа, без да броим местните играчи, които са толкова много, че никой не им знае бройката.

— Твоите хора знаят това със сигурност, така ли?

— Иначе нямаше да ти го кажа.

— А откъде разполагате с тази информация? Да нямате източници в мафията?

Мъжът вдигна рамене.

— Истина е, това стига ли ти? Ако щеш вярвай, то си е за твоя сметка!

— Ако го знаете със сигурност, защо не ни охранявате?

— Защото има хора по върховете, които мислят, че не го заслужавате. Според тях вие сте извършили нещо, с което сте раздразнили мафията. Проблемът е ваш, не наш.

— И това е всичко?

— Това е всичко.

— Е, благодаря.

Минаха няколко секунди. Накрая, след видима вътрешна борба, агентът рече:

— Виж какво, не го взимай навътре. Ако нещата се изкофтят и ако внезапно ти потрябва помощ или съвет, можеш да ми се обадиш. Само не от апартамента си. И нека това си остане тайна помежду нас, става ли? — Той пъхна визитката си в ръката на Алекс. На нея пишеше: „Специален агент Терънс Ханрън“, с обичайните телефонни и факс номера. — И запомни: всеки път когато пресечеш улицата, се оглеждай и в двете посоки.

Алекс кимна. Специален агент Ханрън отдръпна ръката си, обърна се и тръгна с бързи крачки към асансьора. Алекс се върна в апартамента си, отби се за миг в работния си кабинет, после продължи към спалнята. Без да вдига шум, събуди Елена. С пръст на устните си й подаде бележник и молив, каквито бе взел и за себе си. Двамата прекараха остатъка от нощта в разговор чрез писане на бележки.

Специален агент Ханрън излезе от асансьора на партерния етаж, където пред очите на портиера го обградиха петима агенти на ФБР, извиха ръцете му назад и без да кажат дума, грубо го изблъскаха отвън на тротоара. До бордюра чакаше лъскава черна лимузина с работещ двигател.

Задната врата на лимузината се отвори и Ханрън бе натикан вътре. В отсрещната половина на седалката се бе излегнала мършава фигура. Лампата за четене над главата на мъжа беше запалена и той с шеметна скорост прелистваше купчина документи; докато го наблюдаваше, Ханрън си помисли, че съзнанието му едва ли обработва и една десета от прочетеното.

Най-после Тромбъл вдигна глава и го погледна.

— Е?

— Мина перфектно. Побърка се от страх.

— Успя ли да му спечелиш доверието?

— Човекът е умен, така че едва ли.

— А повярва ли на това, което му каза?

— Да, без съмнение.

— И смяташ, че ще ти се обади, така ли?

— Може би. Зависи доколко е отчаян.

— Предупреди ли го за мократа поръчка?

— Да. А вярно ли е?

— Абсолютно. Моите руски приятели твърдят, че е откраднал не само от банката си, а и от мафията, и то милиони. Сякаш и без това не си е спечелил достатъчно врагове. Онези го търсят не по-малко усърдно от властите на Русия. — Той се почеса по носа. — А сети ли се да споменеш бръмбарите в апартамента му?

Ханрън кимна.

— Побеля като прани гащи, като чу. Но защо беше необходимо да му казваме това?

Устните на Тромбъл едва-едва се разтегнаха в усмивка.

— За да отнемем на Воронин и хората му предимството, което имат в момента.

— Божичко, собственото му правителство, а сега и руската мафия! Въпросът е кой ще го спипа пръв…

— Не бих казал — отвърна Тромбъл, като погледна навън през тъмните стъкла на лимузината. — Ние ще ги изпреварим. И твоята задача е да се погрижиш това да стане, Терънс. Не ме разочаровай.

— Двамата с жена му ще изпаднат в параноя.

— Да, и аз така смятам. Това е идеята. От теб зависи да разберат, че в Америка за тях е по-опасно, отколкото в Русия. Искам ги толкова отчаяни, че да приемат офертата ни, когато счетем за нужно да им я направим. Ние да сме единствената им надежда.

Ханрън се замисли. Той беше агент на ФБР от осемнайсет години; Тромбъл бе петият му директор, най-безскрупулният от всички досега. Което даваше резултати.

— А ако не поддадат?

— Няма проблем. Ще ги притиснем, докато ги смачкаме. С всички средства. Все някога ще поддадат и тогава ще ги експедираме за Русия.

20

Тримата мъже седяха в белия ван, разменяха си американски порно списания, пушеха цигари, пиеха изстинало кафе и полудяваха от скука. След първото денонощие на драматични изживявания и емоционален стрес нещата в дома на семейство Коневич се бяха върнали към сивото ежедневие.

Пред деня в апартамента в действителност не се случваше почти нищо, което само по себе си беше изненадващо. Дълги периоди на мълчание се редуваха с досадни разговори на битови теми — прането, кога трябва да се чисти, разни глупави телевизионни игри, Опра и т.н. Във вторник съпругата — май Елена й беше името — чете на Алекс безкрайни пасажи от „Война и мир“. В сряда дойде ред на „Ана Каренина“, което беше още по-дразнещо. Мъжете във вана бяха ту на прага на самоубийството, ту на косъм да изтичат нагоре по стълбището и да им затъкнат по един парцал в гърлата.

Семейство Коневич нито веднъж не излязоха навън — не само от сградата, но дори на прага на апартамента си. Този заседнал живот беше болна тема за Воронин, който се отбиваше периодично за актуализирана информация. Докато семейството не мърдаше от дома си, тримата руски шпиони бяха приковани към вана, натъпкан с електронна апаратура и все по-опасно изпълващ се с отпадъци от сухоежбината, която нагъваха по цял ден. Пространството около тях с всеки изминал ден изглеждаше все по-тясно; бяха принудени да пикаят в бутилки от безалкохолни напитки, по дяволите! В спарения въздух зрееха, разменяха се и отпадаха всякакви теории и предположения. Беше неестествено двама души да прекарват толкова време в един тесен апартамент. От друга страна, семейство Коневич бяха останали без работа. А парите — по-скоро внезапното им пресъхване — без съмнение играеха важна роля в живота им. Едва ли можеха да си позволят точно сега да идат на театър или на скъп ресторант. Но пък поне на едно кино? Или, още по-добре, на вечерна разходка покрай канала? Колко все пак можеше да им струва това?!

С падането на мрака в апартамента настъпваше оживление. Тия хора бяха като същински зайци. Всяка нощ в продължение на часове в микрофоните се чуваше охкане, кикотене, скърцане на матраци, от време на време по някой женски писък: „О, Боже!“, за капак на веселбата. Първите няколко пъти шпионите усилваха звука докрай, опитвайки се да отгатнат какво точно се вършеше в кревата. Защо Воронин не се бе сетил да постави поне една камера?! Нямаше да му представлява никакъв проблем, шепнеха възбудено тримата помежду си. От един момент нататък обаче редовните сексуални упражнения само допринасяха към мистериозността на ситуацията.

Сякаш Алекс и Елена знаеха, че онези отвън ги подслушват, та по този начин им се плезеха и правеха на инат.

В същото време по телефона бе настъпило пълно затишие, ако не се брояха едно-две отчаяни обаждания от адвоката им, колкото да се оплаче, че някогашните му приятели в СИН го бойкотират и не отговарят на запитванията му.

Адвокатът и някое и друго позвъняване за пица — това беше всичко.

„Какво ли правят онези отвън?“ — запита Елена с бележка, която му плъзна по масата в трапезарията.

Той погледна часовника си — беше осем вечерта, надраска бърз отговор на листа и й го показа: „Полудяват, надявам се.“ След дни на общуване по този начин двамата бяха овладели нелекото изкуство да поддържат едновременно два разговора — един на глас, на безобидни теми, колкото да залъжат слушателите си, и друг с бележки, по всички важни въпроси. Беше бавен и уморителен процес, но абсолютно неизбежен. Бъбреха помежду си на английски, а си пишеха на руски.

„Защо не си купихме по-голямо жилище?!!!“ — написа тя. „Тук се чувствам като в ковчег, Алекс! Едва дишам!“

Той й отговори: „Поне тук компанията е по-приятна, отколкото навън…“ Кой можеше да каже колко наемни убийци на мафията обикаляха из квартала, обмисляйки всякакви дръзки ходове, за да си заслужат парите! Воронин знаеше адреса им; можеше да се предполага, че бе намерил начин да го предаде на престъпната мрежа в Москва. Така или иначе мутрите знаеха къде се намират и Алекс беше убеден, че самите те не са много далеч. Всякакво излизане беше безумие. Първите няколко дни се бяха опитали да потиснат страха си, да се справят с чувството на безпокойство и отчаяние, което ги обхващаше, като наред с това поразтребят съсипания апартамент и подобрят условията си на живот. На третия ден Елена се впусна в бясно търсене на бръмбари. Откри шест. Те не се съмняваха, че има още много скрити, и бяха прави.

На четвъртия ден приеха стратегия — решиха да положат допълнителни усилия, за да изглежда отстрани, че водят нормален живот, борят се със скуката, молят се на Бога и чакат Ем Пи да извади някой заек от шапката си, за да сложи край на кошмара им.

Те обаче не се самозалъгваха. Ем Пи беше комар, който се опитваше да пребори слон. Това, с което се бе захванал, не беше по силите му, не беше по силите на който и да било адвокат. Всеки момент онези, които ги дебнеха отвън, щяха да изгубят търпение и да нанесат поредния удар. Като бизнесмен Алекс беше достатъчно прозорлив и рационален, за да си дава сметка, че оттук нататък нещата можеха само да се влошат още повече.

И наистина, с всеки изминал ден положението им ставаше все по-нетърпимо. На Елена й писна да чете книги, да гледа телевизия, да се самовглъбява в размисъл — нищо не помагаше. Нищичко. Алекс крачеше безцелно напред-назад из апартамента, правеше обиколка след обиколка на стаите и напрягаше мозъка си, за да измисли решение. Той бе свикнал да мисли на крак и сега навърташе километраж из тясното жилище в търсене на изход.

Нямаха пари. В тази сграда бяха като в капан. Не можеха да избягат. Не можеха да комуникират с външния свят, без онези плъхове да ги подслушват. Ако имаше изход, от тях зависеше да го намерят. Алекс докосна Елена по коляното и й написа: „Време за кревата.“

Двамата станаха и заедно се отправиха към спалнята. Алекс внимателно постави в касетофона записа, който бяха направили първата нощ, и усили звука докрай. После каза на Елена:

— Събличай се, че пак съм в настроение!

Това беше лъжа. И двамата бяха загубили всякаква нагласа за секс от онази вечер, когато специален агент Ханрън им бе донесъл ужасната вест, че жилището им е натъпкано с подслушвателни устройства, а отвън ги дебнат наемни убийци, пратени да ги ликвидират.

При самата мисъл, че онези чуваха всяка тяхна дума, всеки звук, им призляваше.

Елена свали обувките си и ги запокити към стената, после се тръшна с цялата си тежест на ръба на леглото; пружините под нея изохкаха. Тя се обърна към мъжа си с престорена закачливост:

— Ама ти винаги си в настроение!

— А ти винаги си хубава!

— Ненаситен си!

— Кукличката ми! — И след малко: — Няма ли да си свалиш блузката?

— Първо ти. Свали си ризата! — После: — А сега панталона!

Известно време си разменяха подобни реплики, влагайки достатъчно чувство, за да накарат слушателите отвън да се задавят; накрая и Алекс се тръшна тежко на леглото до нея.

Няколко секунди се гледаха мълчаливо, после Алекс натисна полека бутона и лентата тръгна. Охкания, въздишки и ритмично скърцане изпълваха стаята и ушите на „пресаташетата“ в паркирания ван.

Още първата вечер, докато правеха записа, двамата едва не се бяха осакатили от престараване.

Елена се притисна до съпруга си и запита:

— Колко дни смяташ, че ни остават?

— Един-два… пет… двайсет. Кой би могъл да каже?

— Какво чакат ония?!

— Чакат да се прекършим. Да свършим парите и да изгладнеем.

— Но защо? Какво се опитват да постигнат?

— Да ни докарат до отчаяние. Сложили са ръка на парите ни, наплашили са ни до такава степен, че да не смеем да си подадем носа навън. Намираме се в капан, като единственият ни изход е да приемем условията им. Еднопосочен билет за Русия.

— Може би просто си струва да рискуваме и да побегнем.

— Как?

— Като се предрешим и се измъкнем незабелязано. Някоя сутрин рано, докато им се спи и сетивата им са притъпени. Да измислим някаква маневра за отвличане на вниманието. — Тя го целуна леко по бузата, после се дръпна назад. — Както навремето в Будапеща. Веднъж успяхме, ще успеем отново.

— И къде ще отидем, Елена? Те имат паспортните ни данни.

— В Монтана, Айдахо, Невада. Вече не ме интересува къде, Алекс! В някой малък градец насред пустошта. В някой изоставен, забутан край. Мога да живея на горещо, студено, влажно, сухо, няма значение. В Америка има милиони нелегални имигранти. Ще се влеем в сивата икономика, никой няма да ни закача.

— Предлагаш аз да кося ливади, а ти да си намериш работа като камериерка в мотел, така ли?

— Поне ще бъдем живи, Алекс! И свободни.

Той се наведе към нея и я докосна по рамото.

— Чуй ме. Всички тези милиони нелегални имигранти имат едно предимство пред нас: ФБР не е по петите им. Не знае имената им, не разполага с физическите им описания, дори не подозира, че съществуват. Докато ние на всяка крачка ще трябва да се оглеждаме, докато един ден се сблъскаме с група мъже в сиви костюми.

— На мен просто ми писна да седя тук и да чакам.

— Имам една идея.

— Готова съм на всичко!

— За съжаление отнема време.

— Колко?

— Вероятно много. Твърде много. Така или иначе рискът е огромен, има милион неща, които може да се объркат.

Тя помълча, вперила поглед в тавана, после каза:

— Милиони неща могат да се объркат и ако си останем тук. Кажи ми какво си намислил!

Двамата припряно зашепнаха, докато мъжете в белия ван, на които ежедневната доза стонове, охкания и скърцане на легла в дома на семейство Коневич започваше да омръзва, намалиха звука и задрямаха.

* * *

На една пряка от тях жената и двамата мъже седяха сгънати на две в паркираната кола и с мощен бинокъл наблюдаваха входа на сградата от комплекса „Уотъргейт“. След цяла година безрезултатно тичане по следите на Алекс в Чикаго Катя беше доста изнервена.

В Чикаго Ники поддържаше скромен по мащабите си, но доста печеливш бизнес, който беше поверил на един полулуд, постоянно дрогиран тип. През последната година той бе приютил тримата гастролиращи убийци от Москва, подсилени с набързо събрана група от петима негови хора. Предоставената им „щабквартира“, както с апломб я наричаше той, всъщност беше мизерен коптор в едно от най-западналите гета с ужасяваща престъпност. По околните улици бродеха необезпокоявани банди чернокожи и испаноговорящи, които не гледаха с добро око на неканените руски гангстери, опитващи се — засега безуспешно — да ги изтласкат със сила от терена.

Скоро след като се настаниха в тази съборетина, тя се превърна в техен затвор, при това твърде неуютен. Местните банди бяха многолюдни, съставени от безмилостни и корави мъже. През улицата по диагонал от къщата беше разположено малко магазинче за алкохол и цигари, около което се събираха всякакви гангстери — черни и латиноси, с разноцветни кърпи на главите за отличителен знак на бандата, в която членуваха, като в нито един момент от денонощието не бяха по-малко от петнайсетина души. Отпиваха бира от кутийки, пристъпваха с танцови стъпки под звуците на усилен докрай рап, пушеха ментолови цигари и хвърляха кръвнишки погледи към отсрещната страна на улицата. Очевидно за момента спазваха някакво негласно примирие помежду си — временен съюз срещу общия враг. В продължение на десетилетия по тези улици се бяха водили кървави войни за територия. Всяка педя бетон, всяко мазе или гараж, където се шмъркаше крек, всеки квадратен метър тротоарна площ, на която можеше да застане проститутка — всичко това бе разпределяно и преразпределяно безброй пъти със силата на оръжието, завоювано и заплатено с кръв. И сега те по никакъв начин нямаха намерение да допуснат някакви пършиви руски парвенюта да се намърдат наготово на техен терен и да им отнемат бизнеса. Понякога нощем от магазинчето изстрелваха по някой и друг предупредителен откос по коптора с руснаците. Веднъж дори им бяха метнали бензинова бомба през прозореца. Ако случайно в квартала се появеше полицейски патрул, те се разпръсваха само за да се появят отново в мига, в който синята лампа завиеше зад ъгъла.

Руснаците спяха на пода и всеки път когато минаваха покрай прозорец, пълзяха на лакти и колене. В кухнята беше складиран истински арсенал от пожарогасители. Във всяка стая имаше аптечки с превързочни материали.

Катя и хората й излизаха от коптора колкото бе възможно по-рядко. Една вечер двама от мъжете изтичаха за покупки и не се върнаха повече. Може би местните ги бяха пречукали или двамата просто бяха избягали, за което никой не би ги упрекнал.

Няколко седмици по-късно намериха на прага си картонена кутия с четири уши. Колкото и внимателно да разглеждаха сгърчените парчета човешка плът, те не можеха да кажат със сигурност дали действително бяха на Дмитрий и Йосиф. Действително, Дмитрий носеше обици, а ушите на Йосиф бяха големи и клепнали, но и това не беше доказателство.

Всички тези несгоди затрудняваха неимоверно много издирването на семейство Коневич. През първите няколко месеца Катя и другарите й си подаваха носовете навън само в малките часове на нощта, за да не привличат вниманието. Колата им бе отнесла немалко изстрели, докато набираше скорост по улицата. Хората на Ники контролираха изцяло кварталите с руски имигранти в града; естествено, огромната част от усилията бяха насочени именно натам. Все някога Алекс и Елена щяха да им паднат в ръцете.

Понякога до тях достигаше мълвата, че Алекс е бил засечен в този или онзи руски клуб да размахва пачки долари и да се хвали с покупките си на недвижими имоти в тузарските квартали на града. Те не се съмняваха, че това е той, беше напълно в негов стил. Справки в местните телефонни компании бяха установили, че Алекс има мобилен телефон, макар че самият номер не беше включен в указателя и компанията упорито отказваше да разкрие адреса, на който пращаше сметките му. Това бе всичко. Колкото и да дълбаеха, колкото и полицаи да подкупваха за информация, по-далеч не успяха да стигнат.

Навсякъде по руските заведения разлепиха още снимки на семейство Коневич. Раздадоха стотици екземпляри на руски имигранти, придружени със зловещи заплахи какво ще им се случи, ако ги забележат, а пропуснат да докладват.

Месеците минаваха и издирвачите започваха да губят надежда. Нещо повече: бяха сериозно наплашени. С всеки изминал ден тълпата пред магазинчето ставаше все по-многолюдна и войнствена. Руските гангстери възприеха нова тактика: без да си подават носа навън, започнаха да съчиняват доклади до Москва за уж постигнат напредък, за някакви „пресни следи“, изцяло изсмукани от пръстите им. Бяха сигурни, че лъжите им никога няма да бъдат разкрити. Едва ли някой московски бос щеше да се престраши да ги проверява на място.

В коптора бяха струпани огромни запаси от храна, водка и бира. Руснаците прекарваха дните в гледане на изтъркани порно касети, в юнашки запои и караници на дребно. Мъжете безогледно използваха численото си превъзходство над Катя, като я принуждаваха да ги пере, да им готви и слугува.

Дори прекараната в Конго година, която доскоро й се струваше дъното на мизерията, бледнееше в сравнение със сегашната й участ.

Ах, как ги мразеше тези мерзавци, семейство Коневич! И последните следи от хладния професионализъм, с който отначало бе приела задачата, се бяха изпарили още преди месеци. В подпухналите й кръвясали очи сега блестеше налудничав блясък. Тези мръсници бяха виновни за всичко! Защо просто не се оставеха да бъдат убити?! Щяха да спестят толкова усилия на всички! Как смееха да бъдат такива егоисти?

Когато от Москва им се обадиха с новината, че семейство Коневич били открити във Вашингтон, където живеели през цялото време — при това доста охолно, в луксозна жилищна сграда, — Катя за малко не заплака от радост. В четири сутринта тя и останалите се изнизаха тихомълком от надупчената с картечни откоси къщурка, понесли саковете си на гръб и приведени ниско, за да не отнесат някой куршум на сбогуване.

Още първия ден във Вашингтон Катя мина няколко пъти с колата по оживените улици около комплекса „Уотъргейт“. За набитото й око конкуренцията се виждаше от пръв поглед: белият ван без отличителни знаци, но с твърде много антени на покрива; черните коли на ФБР, паркирали радиално наоколо като в летен кинотеатър — всички седяха и наблюдаваха и чакаха Коневич да направи първия ход.

Всички щяха в крайна сметка да останат горчиво разочаровани. Те нямаше да се доберат до Коневич и съпругата му, дори колкото да ги зърнат за последно. Семейство Коневич й принадлежаха по право.

И сега тя седеше в колата, вперила жадно поглед през бинокъла, и си мечтаеше как ги убива бавно и по възможно най-болезнения начин.

Една Кларк беше на деветдесет и две, но още се държеше. Тя живееше в комплекса „Уотъргейт“ още от построяването му. Съпругът й Артър бе работил като управляващ съдружник на голяма и престижна адвокатска кантора чак до смъртта си, Бог да го прости, само на осемдесет и две. През последните десет години тя не бе излизала от апартамента; живееше сама, ако не се броеше компанията на трите й скъпоценни котки, все сродни души. Четеше книги, плетеше и смирено чакаше Господ да си я прибере. Внуците й отдавна я умоляваха да се премести в луксозен старчески дом, където за нея да се грижат професионалисти, но тя не искаше и да чуе. Това беше нейният дом, изпълнен с прекрасни спомени за Артър и децата, които бяха създали и отгледали заедно; домът, в който бяха видели добро и лошо, но повече добро. Една Кларк щеше да си излезе от тук само с краката напред, така се бе заклела.

При това тя обожаваше прекрасното младо семейство руснаци, които живееха в отсрещния апартамент. Още в деня, когато се бяха нанесли, тя бе почукала на вратата им, понесла в ръце бутилка скъпо червено вино, привързана с алена панделка — дар за добре дошли, както си му беше редът. Не че повечето млади хора в днешно време спазваха тази традиция, те нищо не разбираха от добри маниери. Но семейство Коневич със сигурност не бяха като останалите. Те веднага отвориха бутилката и настойчиво поканиха Една да влезе и да изпие с тях по чаша вино. От този момент нататък всяка събота вечер я канеха на скромна вечеря — само тримата, по домашному.

Двамата с Артър бяха прекарали интересно живота си. Бяха се запознали още по време на войната, в Европа, където Артър беше един от обвинителите на Нюрнбергския процес. Бяха споделяли трапезата на президенти и сенатори, тъй като впоследствие Артър бе работил в сферата на човешките права и свободи и всякакви други области на правото — колкото важни, толкова и интересни. Или поне навремето й се бяха стрували такива. А сега за повечето хора това бяха само трогателни спомени — прашен таван, запълнен с вехтории, от които едва ли някой се интересуваше. Ала Алекс не беше просто някой. Беше толкова интелигентен, толкова любознателен, такъв търпелив слушател! Седнал на ръба на стола, той я обсипваше с въпроси, докато мозъкът й прегрееше и тя затътрузваше обратно крака през стълбищната площадка към апартамента и леглото си.

На деветдесет и втория й рожден ден двамата й направиха подарък — заведоха я на балет в Кенеди Сентър. Да види не кой да е, а трупата на Болшой! Тази вечер Една с мъка влезе в една бална рокля, която не бе обличала от смъртта на Артър. Елена се познаваше с някои от танцьорите, та след представлението я отведе в гримьорните, за да й ги представи. Какъв прекрасен, незабравим рожден ден! Собствените й деца не се бяха сетили да й пратят подарък по пощата! Дори по телефона не й се бяха обадили!

Така че, когато един ден Алекс почука на вратата на апартамента й и я помоли да му услужи с мобилния си телефон, тя не се поколеба и за миг. Той обеща да й плати сметката, но тя не искаше и да чуе. Артър й бе оставил повече пари, отколкото можеше да изхарчи до края на живота си. Освен това си имаше чудесен домашен телефон, който й вършеше работа. Можеше спокойно да мине без тази досадна играчка, която и без това бе купила само колкото да види за какво е целият шум покрай тия джунджурии. За нищо, както се бе оказало. Поне да се чуваше като хората, а то — трябваше да крещи с цяло гърло, за да чуе собствения си глас.

Но на Алекс играчката очевидно му харесваше, защото по цял ден не я сваляше от ухото си. У горката Една се бореха любопитство и чувство за вина, докато час по час надничаше през шпионката и неизменно го виждаше отвън, в коридора, как крачи възбудено напред-назад, крещейки нещо неразбрано в тъпата пластмаса. Понякога си влизаше за малко в апартамента, но почти веднага изскачаше отново навън, все така долепил телефона до ухото си.

Странно.

Дори малко подозрително. Този Коневич се държи като мъж, който има връзка с друга жена, каза си Една, но веднага прогони тази мисъл от съзнанието си. Та Алекс и Елена бяха такава прекрасна двойка, толкова влюбени един в друг! Сигурно говори по работа, заключи тя. И понеже е истински джентълмен, гледа да не натоварва съпругата си. Един Господ й беше свидетел колко я дразнеше Артър навремето с нескончаемите си телефонни разговори с клиенти и съдружници, изпълнени с правни алабализми, от които не разбираше и думица.

Беше малко след полунощ, когато бравата поддаде на лекия, но умело насочен натиск на шперца и вратата на апартамента се отвори.

Двамата мъже влязоха тихо — първо Михаил Бердяев, после Игор Кобиашвили, негов колега частен детектив, на когото Михаил имаше пълно доверие и понякога го наемаше за специални задачи. През цялата изминала седмица Алекс му се бе обаждал всеки ден по телефона, като често бяха разговаряли с часове. По всичко изглеждаше, че семейство Коневич здравата са загазили в Америка. Търпението на Алекс към неговите преследвачи се изчерпваше. Отначало той бе опитал мирно съвместно съществуване — да забравят миналото и да си живеят живота, но те явно не искаха и да чуят. Освен това отново се опитваха да посегнат на неговата любима Елена. Михаил долавяше дълбока промяна у стария си приятел. Някогашният хладен разум бе отстъпил място на клокочещ гняв. След дълги разговори помежду си, в които бяха обсъдили и отхвърлили безброй идеи, накрая двамата се спряха на конкретен план.

Той обаче щеше да отнеме време. Може би месеци, ако не и повече. Михаил се надяваше неговият приятел и клиент да остане жив дотогава, за да види резултата.

Апартаментът беше голям, тъмен и празен. Обути в меки гуменки, стиснали в ръка електрически фенерчета, двамата мъже се разделиха и поеха в различни посоки. Приличен имот — с високи тавани, масивен паркет, обзаведен със скъпи антикварни мебели, поддържан в идеален ред от стопанката си. Въпросната дама — Татяна Лукина — тази нощ беше с шефа си. Без да губят време, мъжете се захванаха за работа: Михаил се зае с телефоните, а Игор — с помещенията. Един бръмбар бе поставен в телефона на салонната масичка, друг в този на нощното шкафче; на стратегически места из стаите бяха разположени микрофони. Приключиха за петнайсет минути.

После двамата се измъкнаха навън също така тихо, както бяха влезли.

Подслушвателните устройства бяха германска изработка — високочувствителни, задействащи се от човешки глас. Звукът се подаваше към записващо устройство, скрито в мазето на сградата. С това отпадаше нуждата Михаил да се крие по ъглите и уличните шахти, притиснал слушалка до ухото си, опитващ се да надвие скуката и съня. Занапред щеше да се отбива по веднъж на няколко дни, колкото да прибере касетата, да зареди нова, после да си запали пура, да си налее чаша уиски и да си слуша на спокойствие.

Само преди няколко часа същите двама мъже бяха прикрепили с магнит малко проследяващо устройство към лимузината на Голицин. Друго подобно бе залепено на шасито на чисто новото беемве кабриолет, което Голицин си бе подарил в пристъп на щедрост.

Да проникнат през сложната и скъпа охранителна система в къщата на Голицин бе практически невъзможно, а и засега напълно излишно. В края на краищата кой се интересуваше какви ги дрънка дъртият плъх?!

На този етап от операцията значение имаше само къде ходи и с кого се среща.

Иля Мечников се припичаше на слънце върху шезлонга и през тъмните си очила безгрижно наблюдаваше плажа на карибския остров от стратегическата позиция на високия си балкон. През трите години, откакто бе основал „Орангутан Медия“, той не си бе дал нито ден почивка. Нито един-единствен ден. Само работа, работа, работа. И още повече работа, откакто Алекс и Елена бяха почнали да зарибяват големите фирми в Америка.

Самият той не бе съзнавал до каква степен е изтощен, докато тази принудителна ваканция не му падна от небето. Един райски остров като този, облян в слънчева светлина и пълен с всевъзможни удоволствия и изненади, бе тъкмо онова, от което имаше нужда, за да развие пружината и да забрави напрегнатото ежедневие. Слънце, ром, безкрайни плажове, красиви момичета — местни и вносни, които извиваха грациозно тела сред вълните, сякаш се състезаваха коя е с по-оскъдни бикини… Точно в този момент очите му опипваха похотливо отвисоко два породисти екземпляра под балкона, чиито бронзови тела бяха опасани с по една нищо и никаква връвчица…

Той дори не ги чу, когато влязоха в хотелската му стая. Не усети присъствието им до момента, в който тънкото въженце на примката не се впи в шията му. Болката беше дива, жестока, непоносима. Продължи около минута, докато очите му изхвръкнаха от орбитите, устните му посиняха, а ръцете му отчаяно се опитваха да разхлабят клупа.

След това настъпи мрак. Той загуби съзнание, макар че не беше умрял. Усети, че е жив, когато онези лиснаха кофа студена вода върху него.

— Какво…? — опита се да каже той, но в този миг месест юмрук се стовари върху устата му.

Иля изплю два предни зъба. Проснат бе по гръб на леглото, давеше се, в гърлото му клокочеше кръв.

— Ние ще говорим, а ти ще слушаш — каза му на руски един от мъжете. Беше огромен и страховит, близо два метра, с едри мускули, които издуваха до краен предел тъпата му хавайска риза. Ръцете и гърдите му бяха обрасли с черни рунтави косми. Общо мъжете в стаята бяха трима, смътно осъзна Иля. Другите двама бяха облечени по подобен начин — с розови или жълти бермуди, ризи на цветя, тъмни чорапи и кожени сандали.

— Имате вкус, момчета — промърмори Иля и бе възнаграден с още един юмрук в лицето.

— Много е просто наистина. Ние нямаме нищо против теб — започна мъжът с розовите бермуди. — Достатъчно е да подпишеш една декларация, и си свободен.

— Декларация ли? Каква декларация?

— Искаш ли да живееш?

— Разбира се.

— В такъв случай защо се интересуваш какво пише в декларацията?

Всъщност Иля не се интересуваше. Изобщо и никак. Навряха в лицето му лист хартия, гъсто отпечатан с някакъв текст. Имаше доста официален вид — нещо в смисъл на самопризнание, че фирмата „Орангутан Медия“ служела за параван на престъпна дейност. Имаше и още нещо, по адрес на Алекс Коневич, но в този момент Иля усети как му причернява пред очите и губи съзнание. С последни сили той надраска името си под текста, преди мракът да го обгърне отново.

Когато се събуди, от мъжете нямаше и следа.

21

Тромбъл седеше зад голямото си бюро, шумолеше демонстративно с хартиите и се преструваше, че чете, докато Ханрън и екипът му чакаха чинно, строени в редица до отсрещната стена. С това доста елементарно упражнение той държеше да им покаже недоволството си от факта, че до този момент не са успели да спипат Алекс Коневич.

След пет минути игра на нерви Ханрън бе на косъм да притича през стаята и да го цапардоса по главата с дръжката на пистолета си.

Най-накрая директорът на ФБР благоволи да вдигне глава и да ги погледне.

— Минаха две седмици. Защо Коневич още не се е обадил? — запита той с такъв тон, сякаш Ханрън лично бе виновен за това.

— Не знам.

Беше пет следобед, петък. Последният работен ден на две безкрайни, безплодни седмици и Ханрън нямаше търпение да се отбие в най-близкия бар за една-две бири по намалената тарифа за този час от деня. Той се оттласна с гръб от стената и направи крачка към огромното бюро.

— Откакто си побъбрих с него, нито веднъж не са излизали от сградата. Поръчват храна от ресторантите, ходят на пръсти из апартамента, спотайват се. Изплашени са до смърт. Щяха да са пълни идиоти, ако не бяха изплашени.

— Откъде имат пари? Нали се бяхме погрижили за това?

— Предполагам, че са разполагали с известна сума в брой. Не всеки плаща с карти за всяко нещо.

— С колко пари разполагат?

— Нямам представа — каза Ханрън. — Едва ли са много. Карат на пица и китайско. Разпитахме няколко от разносвачите. Използват купони, скъпят се за бакшиш. Явно париците им привършват.

— Но може и да грешиш?

— Да, може и да греша.

— И това може да се проточи с месеци?

— Възможно е. Вероятността е безкрайно малка, но не мога да я изключа напълно.

Татяна от кабинета на Елцин се беше обаждала на Тромбъл през ден. Държеше се учтиво и уважително, но не спираше да го притиска. При това не пропускаше да му напомни как се е похвалил, че Коневич ще бъде върнат в Русия до една седмица. На него започваше да му писва. Двайсет способни агенти с няколкостотин години сумарен опит в борбата с организираната престъпност бяха подбрани и очакваха назначение в Москва. Всичко беше готово, само дето този Коневич им погаждаше номера.

— А какво правят нашите руски приятели? — запита Тромбъл, като се излегна назад в креслото и сплете пръсти зад тила си.

— Белият ван си е все там. Наши хора се промъкнаха до него и прикрепиха много чувствителен микрофон към каросерията. Тримата вътре са на края на силите си от бездействие. Сякаш започват да изперкват. Знаете ли какво правиха вчера например? Играха на руска рулетка, без майтап! — Той вдигна рамене. — Това май им е нещо като национален спорт.

— Друго?

— Мафията също регистрира известно присъствие. Във вторник една от техните е обиколила няколко пъти квартала. После тя и двама мъже са заели позиция в кола, паркирана на половин пряка от там. Живеят вътре, в колата. Там се хранят, там спят, нещо чакат.

Тромбъл с мъка криеше раздразнението си. От друга страна, Ханрън беше стара пушка, ветеран на безброй следения, изчаквания, преговори с похитители и всякакви други ситуации, изискващи търпение и присъствие на духа. В психологическия двубой, когато всяка от страните се опитва да надхитри другата, търпението е ключ към успеха. Този, който пръв изгуби търпение, губи играта.

Както и се очакваше, Тромбъл каза:

— Трябва да опитаме нещо различно. — После, след кратка пауза, през която се преструваше на замислен, добави: — Защо просто не ги арестувате?

— На какво основание?

— Не ме интересува! Ти измисли нещо.

Ханрън се почеса по главата.

— Можем да пробваме с някакво нарушение на имиграционните закони. Нещо дребно. Пресрочена виза, да речем. Според нашите руски приятели те са дали неверни показания, за да получат политическо убежище. Можем за по-сигурно да им друснем и едно обвинение в измама.

— Виж най-напред какво можете да изровите около визата им.

— Това е територия на СИН — отбеляза уместно Ханрън.

— Именно. Рано или късно трябва да ги въвлечем и тях. Защо не сега?

Ханрън кимна бавно. Очевидно работата беше далеч по-дебела, отколкото му бе съобщено в началото. Директорът не разкриваше докрай картите си, но това можеше да се очаква. Опитвайки се да изкопчи още нещо, той запита със съмнение в гласа:

— Значи, да ги приберем по обвинения в нарушение на имиграционните закони, така ли?

— После можем да им предявим каквито си искаме допълнителни обвинения. Ще ангажираме и медиите, може да излезем със съобщение за печата, с което здравата да очерним тоя Коневич. Засега ги искам клиенти на правосъдието.

— Искате ги? — Харнън замълча и го изгледа невярващо. — И двамата ли?

— Току-що го казах.

— А в какво се е провинила тя?

— Омъжена е за него.

Ханрън се покашля, решен да не оставя нещата така.

— Значи, казвате да я използваме, за да окажем натиск върху него? Искам да се убедя, че съм чул правилно.

Пръстите на Тромбъл си играеха нервно с преспапието върху бюрото му.

— Да съм казал такова нещо?

Ханрън не посмя да отговори.

Тромбъл вдигна някакъв документ от бюрото и се престори, че чете.

Ханрън не помръдна от мястото си. Вече бяха нагазили в дълбокото, а Тромбъл се опитваше да го набута още по-навътре, за да се удави. Оставаха му две години до пенсия. Беше си го намислил до най-малката подробност — скромна къщичка в близост до игрище за голф някъде във Флорида; някакви ангажименти като частен консултант, колкото да си добавя по нещо отгоре към пенсията; най-после щеше да дойде редът и на онази противна вещица, за която беше женен от толкова години — време беше да я смени с някоя по-млада, знойна мацка, която да изглежда еднакво добре по бикини и без нищо. Не, Ханрън нямаше намерение да рискува всичко това. Искаше да получи недвусмислена заповед в присъствието на двамата свидетели, които чакаха мълчаливо, изправени до стената.

Когато стана ясно, че тримата са в състояние да му висят над главата цяла нощ, Тромбъл отстъпи. Без да вдига поглед от документите, той каза:

— Този човек пребивава на наша територия под фалшив претекст. Жена му го придружава, заедно с него е дала фалшиви показания към молбата им за политическо убежище. Това я прави съучастник, който заслужава подобно третиране.

— Ясно. Кога трябва да стане това?

— Още тази нощ. Петък е и техният адвокат ще може да се намеси чак в понеделник.

В три сутринта на входната врата се почука. Както и предишния път, Алекс се заметна с халата и тихо пристъпи към вратата. Надникна през шпионката — беше Марти Бренън, техникът по поддръжката на сградата, който изглеждаше разтревожен.

Алекс отвори.

— Какво има, Мар…?

Внезапно Марти бе изблъскан встрани и в апартамента нахлу група от осем мъже, единият от които при по-внимателно взиране се оказа едра, мускулеста жена с мъжки дрехи. Агентите се пръснаха във всички посоки из апартамента и обходиха стаите, което не им отне много време, понеже стаите бяха само три.

Откъм спалнята се чу писъкът на Елена. Алекс хукна нататък, но бе задържан от двама мъже с широки рамене и грапави длани, които извиха ръцете му зад гърба и с отработено движение му поставиха белезници.

— Кои сте вие? — извика той.

— Служба имиграция! — отвърна мъжки глас откъм кухненския бокс.

— Не сме направили нищо. Имаме политическо убежище!

— Имахте. Минало време — озъби се мъжът, като се върна в хола и застана срещу Алекс. — Сега то ви е временно отнето до изясняване на случая, след което ще ви бъде отнето завинаги.

— Добре. Имаме и визи. Паспортите са в куфарчето ми — каза Алекс, като посочи с брадичка към кухненската маса, която едва се крепеше на трите си здрави крака.

Мъжът отиде до масата, отвори със замах куфарчето и извади двата паспорта. Разлисти ги, намери страниците с американските визи, хвърли им съвсем бегъл поглед, после вдигна глава и отсече:

— Очевиден фалшификат.

— Като Американската конституция, доколкото виждам.

— Претърсете апартамента — нареди мъжът на хората си. Всички с изключение на един, който си стоеше тихо в ъгъла, се впуснаха както преди да преобръщат мебели и да изсипват чекмеджета на пода.

— ФБР претършува дома ми само преди две седмици — информира го Алекс. — Какво очаквате да откриете?

Отговор не последва. Алекс се извърна да не гледа опустошенията и погледът му се спря на самотния мъж, който стоеше облегнат в ъгъла. Облечен беше с евтин сив костюм като другите, макар че бе дошъл по-скоро да наблюдава, отколкото да участва в погрома.

— Вие сигурно сте от ФБР? — запита го Алекс.

Отначало мъжът го погледна неуверено, после се окопити и сговорчиво отвърна:

— Познахте!

— Искам да се обадя на адвоката си. Всички документи относно политическото ми убежище и правния ми статут са при него. Сигурен съм, че ще искате да ги видите, или греша?

— Не, засега не искам.

— А правата ми, сър?

— Незаконните имигранти не се ползват с права.

— Искам да бъда наясно, сър. Вие ми отказвате правото на адвокатска защита?

При един от многобройните им разговори Ем Пи го бе предупредил, че може да се стигне дотук. Не обръщай внимание на обидите и униженията, запази самообладание, не се конфронтирай с тях, колкото и да те предизвикват, бе го посъветвал той. Няма да направи добро впечатление нито пред имиграционната комисия, нито пред съдията, ако нещата опрат до съд за това, че ответникът е демонстрирал незачитане на американските институции. Бъди твърд, но учтив. Внимателно им напомни за правата си, постарай се да запомниш колко процедурни правила са нарушили, за да може впоследствие, в съдебната зала, да им ги натрием в носа.

Точно в този момент обаче жената агент — същата, която приличаше на мъж в женски дрехи, извлече Елена от спалнята. Съпругата му беше по нощница — оскъдна, почти прозрачна камизолка, която не прикриваше нищо. Неколцина от мъжете я зяпаха похотливо. Елена пет пари не даваше. Тя стоеше гордо изправена и пронизваше мъчителите си с поглед, който би срязал танкова броня.

Човекът от ФБР също я оглеждаше с лъстива усмивка, но Алекс забеляза това и му се сопна:

— Дори навремето в КГБ не държаха на работа такива перверзници.

Агентът, който се казваше Уилсън, поруменя и сведе поглед към обувките си.

— Женен ли сте? — запита го Алекс. Оня не отговори и Алекс повтори натъртено: — Питам ви, имате ли жена?

— Да — отвърна Уилсън, навел глава като слаб ученик на изпит.

— Ще ви бъде ли приятно, ако видите да се отнасят по този начин към жена ви?

— А откъде можехме да знаем, че е по нощница?!

— Вече знаете, сър. Но това не ви пречи да зяпате и да се хилите на голата ми жена като някакви извратени пубертета. Ако имахте капка приличие, щяхте да я пуснете да иде в банята да се преоблече.

Агент Уилсън разглеждаше напрегнато обувките си — връзките, езика, бомбето, шевовете отстрани. Указанията, които бе получил, бяха пределно ясни и брутални: да унижи Коневич. Да го дразни и провокира, докато извърши някоя глупост: жалък опит за съпротива, обида или — още по-добре — насилие срещу длъжностно лице, след което да му щракне белезниците. Обвиненията срещу Коневич издишат отвсякъде, ако трябва да бъдем откровени, бе му казал неговият шеф Ханрън. Съшита са с бели конци, няма да издържат в съда. Затова ти гледай да му прикачиш още нещо, за което съдията да се хване.

А вместо това оня го бе нарекъл „перверзник“. Това го жегна дълбоко. Без да поглежда към великолепната, почти гола блондинка на две крачки от него, той нареди на жената агент:

— Остави я да си вземе дрехи и да се облече в банята.

Елена бе отведена; Уилсън чу ядовитите й стъпки, които се отдалечаваха по коридора.

Облегнат на стената, Алекс наблюдаваше примирено агентите от СИН, които за пореден път опустошаваха апартамента им. Малкото им вещи, които не бяха повредени и изпочупени, включително някои, които Елена с търпение и любов бе възстановила, сега бяха окончателно съсипани. Това си беше тежък, изнурителен труд и — за тяхна чест — този път никой от агентите не се усмихваше.

След още около пет минути вакханалията бе прекъсната от силни удари по врата някъде в задната част на апартамента. Плътен женски глас крещеше яростно:

— Какво правиш там вътре? Отвори вратата! Казах, веднага отвори тази скапана врата! Не се шегувам!

Изведнъж агент Уилсън от ФБР забрави предишната си сдържаност и хукна към банята в дъното на коридора. След още няколко секунди на яростни крясъци и гръмки заповеди да се отвори вратата, които оставаха без отговор, се чу силен трясък. Миг по-късно Елена отново бе домъкната в хола, този път облечена в джинси и раздърпана тениска и с войнствено изражение на лицето.

— Какво правехте вътре? — запита агентът от ФБР, като доближи лицето си на два пръста от нейното.

— Преобличах се.

— Друго?

Елена не се сдържа и се разхили.

— Не ви ли се струва просташко да питате една дама какво е правила в банята?

Човекът от ФБР направи гримаса и излая на останалите агенти:

— Претърсете банята!

След две минути един от тях се върна, хванал смутено в ръка мобилен телефон, от който капеше вода.

— Това беше скрито в тоалетната чиния.

Беше безсмислено да питат Елена дали е говорила по телефона, нито на кого е звъняла. В този момент адвокатът им сигурно вече летеше с пълна газ към „Уотъргейт“.

— Сложете й белезниците — нареди агент Уилсън от ФБР. — И да се махаме от тук.

Явно някой бе уведомил медиите, защото, когато ги извеждаха от сградата — в 3:15 ч. сутринта!, — наоколо се бе струпала тълпа възбудени репортери, които отпиваха кафе от пластмасови чашки, разменяха плоски шегички за историята на „Уотъргейт“, настройваха прожекторите си и очакваха веселбата да започне.

До момента седмицата беше сравнително постна откъм събития. Холивудските звезди се държаха неподобаващо прилично; имаше доста убийства наистина, но нито едно достатъчно кърваво и извратено, за да разчупи монотонността на новинарския поток; разбира се, обичайните за Вашингтон политически скандали, свързани с кражби и секс, си вървяха както винаги, но вече никой не се интересуваше от тях. Момчетата от службите за връзки с обществеността на ФБР се бяха разтичали с всички сили да осигурят подобаващо медийно отразяване на сензационната новина за ареста на тези двама закоравели руски престъпници. „Милионерът беглец“ бе прозвището, което бяха измислили за Коневич. Номер едно в списъка на най-издирваните руски мафиоти. Той и съпругата му бяха знаменитости, при това млади и красиви — истински медийни звезди, и на новинарските канали бе обещана сочна вътрешна информация, изпъстрена с всякакви пикантерии, които да приковат интереса на жадната за сензации аудитория.

Зад гърбовете на тълпата дебнеше самотна блондинка, стиснала под палтото си голям пистолет, и псуваше наум многото свидетели. Да вървят по дяволите, изруга накрая Катя. Дадените й от Голицин указания бяха ясни и недвусмислени: смъртта да изглежда като нещастен случай, обир с неочаквана трагична развръзка или — в краен случай — като ритуално самоубийство на семейна двойка, изпаднала в безизходица. Ала в цялата си дългогодишна кариера на поръчков убиец Катя никога не се бе оставяла жертвите й да я обсебят до такава степен. Към унижението да й избягат под носа в Будапеща се бяха прибавили едногодишните й несгоди в Чикаго, които едва не я бяха довели до психически срив, само за да научи накрая, че господин Хитреца отново я е надхитрил. Не, вече изобщо не й пукаше за указанията на Москва. Само да й паднеха на мушката, щеше да изпразни пистолета си в двамата, да ги направи на решето и после да се метне на първия самолет за Мексико. А това, че щеше да извърши заветното убийство пред телевизионните камери, само подсилваше тръпката й.

Трябваше непременно да се сдобие с копие от записа. Щеше да прекара остатъка от живота си, гледайки себе си как надупчва с куршуми своите архиврагове.

Изведнъж вратите на сградата се разтвориха с трясък. Заобиколени от плътна група агенти, Алекс и Елена бяха изведени навън, право срещу обективите на камерите. Проблеснаха светкавици, лентите се завъртяха, срещу хората от СИН и ФБР заваляха въпроси, които останаха без отговор. Катя се опита да си пробие път през тълпата, но репортерите бяха врели и кипели в подобни битки. С бруталната ловкост на защитници от Националната футболна лига те я избутаха обратно с телата си, докато я повалиха на земята.

Алекс и Елена бяха преведени през плътния шпалир от репортери и наблъскани на задната седалка на голяма синя кола. Говорител на ФБР пристъпи напред и започна да дава изявление за печата — очевидно предварително наизустено и репетирано.

— Алекс Коневич се издирва в родината си Русия за тежки престъпления. Той и съпругата му Елена са присвоили стотици милиони долари от невинни вложители, след което са избягали в Съединените щати. Тук живеят като богаташи, укриват се в една от най-престижните жилищни сгради във Вашингтон, бягат от руските власти и се преструват…

В този момент вратата се затръшна и Алекс не чу останалото.

Пътуването до централата на СИН не продължи дълго. Там зловещата двойка бе фотографирана, снеха им отпечатъци и ги вкараха в процедура за депортиране.

Алекс получи оранжев затворнически костюм и разрешение да ползва мъжката тоалетна, за да се преоблече. Когато излезе от там, Елена я нямаше. Изведоха го обратно навън и го наблъскаха в някакъв ван, приковаха го с верига за пода и с бясна скорост го откараха в градския затвор на Александрия, щата Вирджиния, където попадна в една арестантска килия с испаноговорящи, китайци, албанци и всякакви други несретници, нарушили разтегливото имиграционно законодателство на Съединените американски щати.

22

Надзирателят раздрънка връзката ключове и извика името на арестанта Коневич. Алекс си проби път между останалите тела и се приближи до вратата. Не се бе къпал от три дни. Почти не бе спал, ако не се броеше мъчителната дрямка, прекъсвана ту от нечии крака, които се опитваха да го прескочат, ту от пристигане на нов арестант в претъпканата килия. Беше небръснат, имаше уморен вид, косата му беше много мазна и рошава. Миришеше на пот и урина.

Излезе от килията и двама надзиратели поставиха белезници на краката и ръцете му, преди да го поведат с препъване и залитане към зоната за свиждания.

Ем Пи Джоунс седеше намръщено на една от масите, подпрял брадичка на длани и с куфарче в скута.

— Алекс, съжалявам, че се забавих толкова!

— Елена ти се обади в петък вечер, Ем Пи. Не ми се извинявай, а казвай какво става.

— Играят ми игрички. Звънял съм на всички известни телефони на СИН, а никой не щеше да ми каже къде си. Би трябвало да си в предварителния арест във Вашингтон. Там се водеше адресно регистриран, там те арестуваха. Вместо това са те преместили тук, в Александрия, за да ти загубя следите. Много ли беше лошо?

— Е, не беше приятно. Но аз не се боя за себе си. Гледай да отървеш Елена!

Ем Пи го погледна в очите.

— Това ще бъде доста трудно.

— Защо? Уреди да я пуснат под гаранция. И убийци внасят парична гаранция и ги пускат. Апартаментът ни е изцяло платен, заложи го и я изкарай навън.

— Не си мисли, че не съм опитал, Алекс! Спомняш ли си всички онези репортери пред „Уотъргейт“? Федералните са решили да те използват за назидание. През уикенда всички новинарски канали се занимаваха само с теб. Медиите вече са те признали за виновен и са ти произнесли присъдата. — Той вдигна пред очите му изрезка от вестник, на която се виждаха двамата с Елена на излизане от „Уотъргейт“, оковани с вериги като престъпници. — Явно държат руските власти да разберат, че тук се пипа здраво.

— Трябвам им аз. Елена не е направила нищо нередно.

— Не става, Алекс. Според тях имало опасност да избяга.

— И какво от това? Нали имат мен, в затвора!

— Ти май не слушаш какво ти говоря. Те искат и нея в затвора!

Трябваше му време, за да осмисли казаното от Ем Пи; истината му подейства като удар с юмрук в стомаха. Опита се да преглътне огромната буца, която се бе събрала в гърлото му, но не успя. Правителството на Съединените американски щати бе решило да използва Елена като заложник, за да го принуди да се върне в Русия. Той се молеше поне в затвора да я държат при по-добри условия, отколкото него. Надяваше се, че е в отделна килия. Неговата килия беше мръсна и толкова пренаселена, че арестантите се редуваха да спят на коравия под, биеха се за тоалетната, разменяха си ругатни и обиди на различни езици, което само засилваше чувството му на гняв и безсилие. В ареста беше студено и шумно. Освен че през няколко минути се пускаше водата в тоалетната, няколко десетки души роптаеха на глас срещу съдбата си и всичко това се сливаше в един неспирен шум, от който не можеше да се спи. Храната беше ужасна — претоплени на микровълнова фурна буламачи, сипани направо върху тенекиен поднос. Ем Пи продължи:

— По закон могат да те държат четири дни, преди да получиш право на пускане под гаранция. Поисках още утре да се явиш на изслушване. Не могат да откажат.

— В какво съм обвинен?

— Изтекла виза.

— Но ти лесно можеш да докажеш, че това не е вярно!

— Разбира се. Ако всички се придържат към истината, няма да е трудно.

— Моля те, Ем Пи, изкарай Елена от затвора. Не ме е грижа какво ще стане с мен, не ме интересува какво ще ми коства това, само я изкарай.

— Ще се постарая.

Първият сигнал, че за Юри Ходорин се задават тежки дни, беше повече от ясен: петима негови директори на компании се озоваха практически едновременно, за по-малко от три часа, в пет различни морги в Санкт Петербург. При убийствата им бяха използвани различни похвати — от разстрел през намушкване с нож до отрова. Вече втори руски град ставаше сцена на целенасочено избиване на висши мениджъри на компании; никой не можеше да каже кой е на ред и дали убийствата ще продължат.

На следващия ден последният въпрос получи твърде категоричен отговор: още шест трупа. Това вече не беше съвпадение, нито проява на лично отмъщение или гняв. Убийствата бяха извършени професионално, методично и целенасочено и едва ли щяха да спрат дотук.

Едва на трийсет и три, а вече втори по богатство в Русия, Юри Ходорин беше амбициран след още една добра, доходна година да стане номер едно. Подобно на Алекс, и той бе започнал бизнеса си млад и навреме, преди рухването на комунизма да отприщи пътя към големите пари. В капитализма бе влязъл с летящ старт; империята му беше огромна, печеливша и силно диверсифицирана. Наричаше се „Предприятия Център“ — твърде невинно наименование за холдинг, контролиращ всичко: от петролни залежи до телевизионни канали, от заведения за бърза закуска до хотелски вериги, плюс още безброй други по-дребни фирми. Всеки месец холдингът поглъщаше нови и нови компании, които произвеждаха необозрим асортимент продукти и услуги.

На сутринта след втората вълна убийства пред офиса на „Предприятия Център“ в Москва се появиха двама лейтенанти от московската милиция. Бяха странна двойка — единият възрастен и дебел, другият кльощав и млад. Поискаха среща с Ходорин и му съобщиха неприятната вест, че е обект на тормоз от страна на мафията. И, не, добавиха те, много съжаляваме, но не сме в състояние да ви предложим защита, останали сме без хора и едва имаме сили да опазим участъка. Но на тръгване услужливо поставиха на бюрото му визитка на човек, който положително можел да му помогне.

На четвъртия ден рано сутринта в три офиса на Юри бяха хвърлени запалителни бомби. Местните пожарни команди подозрително бяха отправени от диспечерите си на погрешни адреси и трите сгради изгоряха до основи. Застраховките щяха да покрият щетите, но изпадналите му в паника служители заплашиха, че ще престанат да идват на работа. Към края на този изнурителен ден, след като за пореден път градската милиция му отказа охрана, Юри се обърна към най-високата инстанция — лично към министъра на правосъдието Анатолий Фьодоров, и отчаяно го помоли за помощ. Фьодоров издаде поредица от съчувствени звуци и с най-общи фрази му обеща цялата си подкрепа. Само дето пропусна да уточни в какво ще се изразява тя.

Ако Юри го бе разбрал правилно, в нищо.

Ден пети започна с взрив на кола-бомба на паркинга пред друг негов офис, при който загинаха още петима служители.

Същата вечер, зашеметен от шока на следващите една след друга лоши новини, Юри Ходорин седеше в кабинета си и мрачно разсъждаваше за бъдещето. Ако нещата продължаха още малко в същия дух, такова не се очертаваше. Цял ден бе прекарал по погребения, в утешаване на хлипащи вдовици и разплакани невръстни дечица. Беше в отвратително настроение. Искаше да бъде оставен на мира, за да се самосъжалява.

В този момент секретарката му прекъсна пристъпа на депресия, за да му съобщи, че отвън във фоайето чака някакъв човек.

— Тоя човек няма ли си име? — излая Юри.

— Отказа да ми го даде — отвърна секретарката.

— Разкарай го! — нареди Юри.

— Не бързайте — посъветва го тя. — Човекът твърди, че знае това-онова за серията убийства, извършени във фирмата.

— Май е единствен в това отношение — промърмори Юри. — Е, добре, нека влезе.

Мъжът влезе и седна на стола срещу бюрото му. Без ръкостискане, без излишни учтивости.

Няколко секунди Михаил Бердяев оглежда внимателно Юри. Късо подстригана тъмна коса, очила без рамки, способен и амбициозен, с бликаща енергия, която сякаш трудно успяваше да овладее. Постоянно се наместваше на стола си и през цялото време въртеше брачната халка на дългия си костелив пръст.

В същото време Юри си мислеше: това си е моят кабинет и няма да позволя на някакъв непознат да ме зяпа, както му скимне, без да му отвърна със същото. И той на свой ред впери поглед в Михаил, но колкото повече го оглеждаше, толкова по-малко научаваше за него. Обикновен човек, среден на ръст, наближаващ петдесет, с кораво, обветрено лице, спортно облечен — нищо запомнящо се.

След като им омръзна да се гледат, Михаил пръв наруши мълчанието.

— Алекс Коневич ме информира, че с него сте стари познати.

— Двамата с Алекс сме работили много заедно. Беше ми трудно да го догонвам. Сега ми липсва. Приятел ли ви е?

— Добър приятел.

Юри се поуспокои.

— Къде е сега?

— В Америка. Във Вашингтон.

Юри плесна радостно с ръце.

— Знаех си! Всички тези истории, че бил в Бразилия, в клиника за наркомани… аз през цялото време разправям, че това са пълни измишльотини. — Лицето му отново стана мрачно. — Жалко, че открадна онези пари. Нали ви казвам, липсва ми.

— Така ли мислите, че е откраднал парите и е избягал? — Допреди година за това говореше цяла Москва: Къде е Алекс? Къде са парите? Колко е откраднал?

— Разбира се! — Юри кимна решително. — И по телевизията го казаха.

— Страхотна история, нали? А вашата собствена теория каква е?

— Аз съм от тези, които мислят, че човекът е превъртял, не е могъл да издържи.

— Просто са го прихванали, награбил е толкова пари, колкото е можел да носи, и е офейкал, така ли?

— Ами нещо такова. Вероятно на мен ми изглежда много по-логично, отколкото на вас. Повярвайте ми, понякога ми идва и аз да го направя.

— Май не е особено забавно да имаш толкова много пари, а?

— Работиш по двайсет и четири часа, хиляди хора са ти на главата, редуват се кризи една след друга, през цялото време имаш чувството, че всичко ще рухне върху теб и ще те затрупа. И това ако е забавно, нямам думи. — Кратка пауза, през която Юри яростно въртеше венчалната халка на пръста си. — А сега, кой сте вие и какво искате?

— Михаил Бердяев. Алекс ме е наемал много пъти като частен детектив. И сега работя за него.

— И какво? Алекс ли ви помоли да се отбиете при мен?

— Да. — Михаил изпъна крака и се облегна назад. — Алекс ме помоли да следя внимателно новините, за да разбера кой ще е следващият. Явно сте вие.

Юри нервно потръпна.

— Следващият? Какво означава това?

— Означава, че се намирате в първата фаза на същата операция, която проведоха с Алекс. По някаква причина към вас подхождат по-брутално, отколкото към него. Доста мърляво при това. За което нямам обяснение. Освен, че може би оттогава са станали по-самонадеяни.

— Не разбирам за какво изобщо ми говорите.

— При вас идваха ли двама блюстители на закона от московската милиция? — По изражението на лицето му Михаил получи отговора на въпроса си.

— Да.

— Един плондир и един маркуч, нали? — Това дори не беше въпрос. От паркинга насреща Михаил бе видял двамата да влизат предния ден в офиса на Юри.

Предпазливо кимване.

— И ви оставиха визитка на човек, който може да се справи със ситуацията?

Юри се опита безуспешно да сподави изненадата си. Този особняк знаеше твърде много. Всъщност въпросната визитка беше затъкната отстрани в подложката за писане на бюрото му, за да му бъде под ръка. Само преди няколко минути той за малко не посегна към нея, за да набере номера и да помоли за помощ.

Сега той плъзна визитката по бюрото към Михаил, който се наведе напред и я огледа. Името върху нея не му говореше нищо. Но то нямаше значение. Ако си дадеше труд да провери, което нямаше намерение да прави, на телефонния номер щеше да отговаря кариерен офицер от КГБ, свързан по някакъв начин със Сергей Голицин.

— Знаете ли историята с Троянския кон? — запита Михаил, като плъзна визитката обратно към Юри.

Отново предпазливо кимане.

— Разбира се, кой не я знае!

Михаил посочи с пръст визитката.

— Ето го вашия троянски кон! Онези двама милиционери са корумпирани до мозъка на костите си. Изпратени са ви, за да сложат крак във вратата ви. След като се обадите на този номер, варварите ще проникнат в крепостта.

— Както са постъпили с Алекс?

Михаил кимна многозначително и през следващите двайсет минути разказа на Юри всичко за Алекс: как работи схемата, отвличането, изтезанията, набеждаването, че е обрал собствената си фирма. Цялата грозна история. Като доказателство показа на Юри удостоверения от моргата за смъртта на служителите на „Коневич и сие“, както и копие от факс, който преди година Алекс бе разпратил до всички сътрудници на Елцин.

Михаил се облегна назад и остави Юри да прегледа доказателствения материал, за да види сам приликите и да се убеди, че той е поредната мишена.

Юри още не бе привършил, когато вдигна поглед. В очите му се четяха объркване и смъртна уплаха. Той стисна ръцете си една в друга и наведе поглед към бюрото.

— А сега какво да правя?

— Мисля, че имате две възможности. Първата е да съберете колкото можете пари и да избягате.

След всичко, което непознатият току-що му бе разправил, тази възможност му се стори неустоимо привлекателна. По дяволите другата! Той бе скътал милиони в частен сейф в трезора на швейцарска банка — пари, с които можеше да живее в охолство до края на живота си. Разбира се, те бяха само частица от сегашното му състояние, но поне щеше да бъде жив, за да си ги харчи. Частният му самолет се намираше в хангар на летището, зареден и готов за полет. Можеше, ако поиска, да закусва в просторния си лондонски апартамент и да обядва в любимия си ресторант на Азорите. Колебанието му продължи части от секундата. Британците проявяваха особена куртоазия към богатите руски изгнаници, които все по-често се отбиваха в Лондон, било за да закусят, било за да поискат политическо убежище.

Михаил го остави известно време да се наслаждава на илюзиите си, след което го върна на земята:

— Разбира се, този сценарий не е изцяло лишен от неудобства.

— Защо?

— Ами защото онези все още се опитват да премахнат Алекс. Изпратили са екипи наемни убийци да го дебнат. Освен това по някакъв начин са подлъгали американското ФБР да го върне в Русия. Човекът отдавна вече с нищо не може да им навреди, но това не ги интересува. Искат го мъртъв.

— А каква е втората възможност? — попита мрачно Юри.

— Да се борите с тях.

— Не ставайте глупак. Аз съм бизнесмен, изобщо не знам с кого си имам работа, нямам представа дори кои са тези хора.

Михаил стана от стола и закрачи напред-назад в пространството срещу бюрото.

— Затова съм тук. Защото аз ги знам кои са. И всеки път когато се срещат, където и да си провеждат срещите, все повече научавам за тях. Това са много силни, много опасни хора. И невероятно корумпирани. Става въпрос за огромен заговор, подхранван с много пари, който с всеки изминал месец се разраства все повече.

— Това за кураж ли ми го казвате?

— Ако ме слушате внимателно, трябва да ви подейства окуражаващо. Самите мащаби на операцията вече работят против тях. А и както вече казах, откакто успяха с Алекс, са станали прекалено самонадеяни. Искам да разберете, че номерът минава само когато има елемент на изненада. За целта те трябва да действат много предпазливо, да не се издават, да стоят в сянка.

— И какво трябва да направя аз?

— За начало да забравите името на тази визитка. Ще ви дам телефонния номер на един бивш капитан от милицията. Кадърен специалист, минал през много битки, железен мъж. Обадете му се още утре сутринта, платете му колкото ви поиска и не очаквайте незабавен резултат. По-скоро се подгответе за още убийства и пожари. С времето той ще намери начин да защити вас и хората ви. Ако ви поиска още пари, подпишете му чека, без да задавате въпроси. Тук нещата не опират до организиране на допълнителна охрана и предпазни мерки. Алекс бе тръгнал по този път и вижте докъде го докара. Моят човек ще трябва да дава подкупи, вероятно да ви осигури помощта на някоя конкурентна групировка. Срещу огъня се бориш с огън.

— А вие какво ще правите?

— Ще стоя в сянка. Ще ги държа под око. В един момент може и аз да ви поискам пари. Няма да ви струва евтино, но, повярвайте ми, това ще са най-разумно вложените пари в живота ви.

— Значи, от мен искате да бъда търпелив.

— Търпелив или мъртъв, така виждам аз нещата.

23

Във вторник, точно в 9:00 ч., Алекс отново бе изкаран от килията си и отведен до гишето за снемане на лични данни. Елена беше вече там; и тя бе облечена като него в оранжев затворнически костюм. Оковите на глезените и белезниците на китките й бяха съединени със стоманена верига, която се увиваше около кръста й. Всичко това е пълен абсурд, помисли си Алекс. После се коригира: не абсурд, а безобразие. Тези хора я третираха като сериен убиец, докато единственото закононарушение, в което бе обвинена, беше изтекла виза.

След като приключиха с нея, надзирателите се заеха с него. След две минути той и Елена стояха един до друг с еднаквите си отвратителни оранжеви костюми и еднакви вериги.

После ги изведоха навън и им помогнаха да се качат в задната част на дълъг ван без прозорци. Преди надзирателите да затворят вратата, веригите им бяха приковани към скоби, заварени на пода.

Това беше първата им възможност да поговорят помежду си от петък вечер.

— Толкова съжалявам! — каза й Алекс.

— Не говори глупости! Нищо лошо не си направил!

Той се опита да разтърка очи, но веригата му пречеше и трябваше да се свие на две, за да достигне лицето си. Елена видя това и го запита:

— Лошо ли ти е?

— Нищо ми няма.

— Не се бой, Алекс. Не могат да ни депортират за нещо такова!

— Аз пък мисля, че могат да правят с нас каквото си пожелаят. — Нямаха много време за приказки, а Алекс избягваше погледа й, отчаяно опитвайки се да събере кураж за онова, което трябваше да й каже. Онова, което бе обмислял през всичките три дни, откакто бяха разделени. Което бе репетирал наум. Десетки пъти, с малки изменения, като вариации на тема.

Нямаха никакъв избор. Накрая той се реши и избъбри:

— Елена, искам да се разведем.

Тя си помисли, че съпругът й се шегува, и се изсмя.

— Говоря сериозно. Трябва да се разведем!

— Дума да не става!

— Смятам да питам Ем Пи за добър бракоразводен адвокат, който да ни го уреди. Ако е по взаимно съгласие, ще мине лесно и бързо. Не спори с мен. Вече съм го решил.

— Алекс, това са пълни глупости…

— Казах: не спори с мен, Елена! Тези хора използват теб, за да ме притиснат. В момента, когато вече няма да си моя съпруга, ще те оставят на мира.

— Да не си срещнал някого в ареста? Може би мъж? Давам си сметка колко си неустоим с този оранжев костюм. Но да знаеш, че няма да се оставя да ме напуснеш заради някакво моментно увлечение… — Елена отново се засмя.

— По дяволите, аз…

— Млъквай, Алекс! Просто млъкни! — Тя се облегна назад и притвори очи. Ванът се движеше. Няколко безкрайни мига двамата се люшкаха мълчаливо на седалките си.

Без да отваря очи, Елена каза:

— Ние с теб никога повече няма да водим този разговор. Сериозно ти говоря! Обичам те и ако още веднъж кажеш думата „развод“, ще те убия. Ще изстрадаме заедно всичко това. Докато сме заедно, не ме интересува какво ще ни се случи. Ако разбираш какво ти говоря. Или може би искаш да те убия още сега?!

Навел глава надолу, Алекс отказваше да я погледне. Отново настана мълчание, което продължи по-дълго от предишния път.

Накрая той каза:

— Ти също не изглеждаш зле в оранжево.

— А какво ще кажеш за новите ми бижута? — Тя раздрънка веригите си, после се наклони към него и двамата се целунаха. Шегите им бяха тъпи, но и двамата нямаха сили да измислят нещо по-умно.

След малко Алекс каза:

— Мисля, че има възможност да те пуснат под гаранция.

— Мен ли? Ами теб?

— Ем Пи не храни големи надежди. Също и аз. Може пък в момента затворът да е най-доброто място за мен. Миналата вечер позна ли някого сред тълпата репортери?

— Онази противна блондинка от Будапеща.

Оставаха им вероятно още няколко минути насаме.

Алекс имаше много неща за обсъждане и заговори бързо.

— Ти ще трябва да се покриеш дълбоко. Освен това ще се наложи да продадеш апартамента ни — каза й той. — Знам, че много го обичаш, и наистина съжалявам. Но за да преживяваш, ще са ти нужни пари.

— Мразя този апартамент. С удоволствие ще се отърва от него. След четири дни в онази тясна, претъпкана килия, изведнъж ми се прищя да живеем в широко, отвсякъде открито пространство.

— Обяви ниска цена и го разкарай колкото се може по-бързо. После намери нещо евтино под наем, като гледай при нужда да можеш да го освободиш веднага. Колкото пари успееш да събереш, все ще са ти нужни. Предполагам, че разходите по делото ми ще са астрономически.

— А какво става с „Орангутан“? Тази опция вече не стои ли?

— С „Орангутан“ е свършено. Но междувременно ми хрумна нещо ново, вероятно по-добро от „Орангутан“, нещо, което обмислям от известно време.

Докато ванът забавяше ход. Алекс задъхано й изложи в общи линии хрумването си. Елена кимаше. Щеше да й се наложи за кратко време да научи много неща. Като идея обаче хрумването му беше велико. Ако успееше да го осъществи, щеше да се превърне в печатница за пари.

Ванът спря в подземния гараж към централата на Службата за имиграция и натурализация. Алекс и Елена бяха разделени, отведени нагоре в различни асансьори, вкарани в отделни килии и оставени да се пържат.

След половин час дойде надзирател, отключи килията на Алекс и го поведе по поредица дълги, ярко осветени коридори към малка съдебна зала. Елена вече беше там, седнала на масата до Ем Пи. Адвокатът беше с гръб към нея и разговаряше с някаква по-възрастна, но привлекателна черноока дама, която Алекс предположи, че е прокурорът по делото. От дясната й страна седеше значително по-млад мъж с тъмен костюм, който се оглеждаше неловко наоколо, сякаш се чудеше какво прави тук.

Алекс седна до Ем Пи, който го прегърна през рамо и каза:

— Ким Париш, запознай се с моя клиент Алекс Коневич.

Алекс протегна ръка и я погледна право в очите.

— Много ми е приятно.

Залата беше тясна, двамата бяха на по-малко от метър един от друг. Тя кимна, но инстинктивно отстъпи крачка назад, остана безмълвна и демонстративно отказа да стисне ръката му. Хайде де, подкани я мислено Ем Пи, който стоеше отстрани, огледай добре човека, когото се каниш да съдиш. Ако се озове в ковчег, ти ще си отговорна. Той е млад и красив, има млада и красива съпруга и двамата имат толкова много, заради което да живеят, но нищо — ти не се притеснявай, приспи съвестта си и ги предай на убийците им.

Париш прекрасно разбираше какво се опитва да постигне адвокатът. Последва неловко мълчание, след което тя наведе глава и забоде нос в празния бележник пред себе си.

Малко по-късно от една странична врата влезе съдията. Неговото появяване не предизвика никакви церемониални процедури като по филмите, които Алекс бе гледал. Нямаше пристав, който да призове присъстващите да станат; нямаше встъпителни речи и представяне на страните. Очевидно имиграционните дела в Америка се гледаха по доста по-опростена схема от углавните.

Това дело се председателстваше от съдия Джон Евърстън IV. Той се изправи на подиума и в продължение на няколко мига оглежда съсредоточено съдебната зала, сякаш за да се увери, че всичко си е на мястото, както бе свикнал да го вижда.

Очите на Алекс и Елена бяха приковани в човека, който държеше съдбата им в ръцете си. Той не беше нито красив, нито с авторитетен вид; можеше да се каже, че дори не приличаше на представата им за съдия. Имаше отпуснато лице с провиснали бузи, дебели извити вежди, придаващи му навъсен вид, сплъстена сива коса и малки очички, скрити зад дебели, мътни бифокални лещи, през които сякаш едва виждаше.

Джон Евърстън бе започнал кариерата си преди трийсет години като адвокат и впоследствие прокурор по имиграционни дела — добър, коректен, усърден млад юрист, който рано или късно се надяваше да бъде възнаграден за вярна служба със съдийски пост. Произлизаше от стар род на заможни, консервативни южняшки аристократи. И макар всички да предполагаха точно обратното, за него прогонването на имигранти от страната беше неблагодарна работа, която той дълбоко ненавиждаше и почти винаги вършеше с чувство на неудобство. В душата си имаше слабост към обезправените хора, потърсили — по която и да било от хиляди различни причини — късмета си в Америка и изведнъж оказали се заплашени с изритване. Оставени на собствените си наклонности, обикновено те се формираха като почтени граждани. Законът го бе принуждавал да разделя семейства, да праща честни и трудолюбиви хора обратно към предишната им мизерия, а понякога и към сигурна смърт. Тези трийсет години служба на закона, през които се бе оказвал и от двете страни на барикадата, го бяха превърнали от умерен във войнстващ либерал.

И подобно на всеки друг либерал в страната, а според него и на всеки съдия с малко мозък в главата си, Джон Евърстън ненавиждаше директора на ФБР Тромбъл и презираше министъра на правосъдието Лора Тингълман, задето до такава степен му бе изтървала юздите.

Погледът му обгърна съдебната стенографка; пристава, застанал на мястото си край стената; прокурора и адвоката на съответните им маси; младите съпруг и съпруга, свели смирено глави в безобразните си оранжеви затворнически дрехи. Накрая очите му се спряха на неголямата публика, свряна най-отзад зад преградата за посетители: двама безупречно облечени господа в елегантни костюми и млада дама с доста по-лекомислен външен вид — съдрани дънки, разръфана отдолу тениска и джапанки.

Съдията посочи тримата с дългия си показалец.

— Не се случва често да имаме посетители в тази съдебна зала. Когато това стане, винаги обичам да се запозная лично с тях. Вие ми приличате на репортер — обърна се той към младата дама; с такива дрехи тя едва ли можеше да бъде някаква друга. Съдрани джинси, разръфана тениска… Съдия Евърстън бе заплашвал адвокат с глоба за неуважение на съда заради зле подбрана вратовръзка!

Стенографката Сали и приставът Хари си размениха многозначително погледи. До този момент съдията никога не бе обръщал внимание на външни хора по време на делата си, колкото и рядко да се завъртаха посетители в съдебната му зала. А сега дори бе благоволил да ги заговори.

— Репортер съм наистина! — отвърна гордо и с готовност дамата.

— На кой вестник?

— „Ню Йорк Таймс“.

Той беше готов публично да я смъмри за неприличното й облекло, но когато чу името, си замълча. За него „Ню Йорк Таймс“ беше такава безспорна и абсолютна икона на либерализма, че и по Евино облекло да се бе явила младата дама, пак щеше да й прости.

— Браво на вас! — отсече съдията. После погледът му бавно се премести вляво от нея. — А вие, господа? — запита той.

— ФБР — отговори по-възрастният от двамата, като се размърда неловко на стола си от внезапната проява на внимание.

Съдия Евърстън вдигна глава и се взря изпитателно в него.

— И на какво дължа рядката чест в съдебната ми зала да присъстват двама служители на господин Тромбъл?

— Ние… просто наблюдаваме.

— Какво наблюдавате?

— Ами… — Агентът примигна няколко пъти. Той имаше диплома по право, макар че, ако трябваше да бъде честен, след завършване на факултета се бе озовал директно в Бюрото. Ако не се брояха няколкото случая, в които бе призоваван като свидетел, никога досега не му се бе налагало да разговаря с действащ съдия. Той се поокопити и довърши изречението си: — Ами ние, тоест Бюрото, се интересуваме от статуса на това дело, ваша светлост.

— Интересувате се, значи. Разбирам. А какъв точно е предметът на този интерес, ако ми позволите да запитам, агент…

— Специален агент Уилсън. Ами… предметът…

— Говорете, агент Уилсън! Като председател на такъв малък и незначителен съд, за мен е много интересно да чуя отговора ви. Направо умирам от любопитство! За десетте години, откакто съм съдия, не помня случай при мен да са идвали агенти от ФБР. Ние тук сме един скромна инстанция и делата обикновено са скучни и отегчителни. А днес направо тръпна да чуя какво толкова важно намирате в това дело.

Вече за всички беше пределно ясно, че съдията не е във възторг от присъствието на двамата. Всички очи в малката съдебна зала бяха приковани в агент Уилсън, на когото му идваше да се завре под стола си.

— Ваша светлост, обвиняемият се издирва в Русия за извършени престъпления, които са предмет на нашето внимание.

Дългият показалец потрепери като цев на насочен пистолет.

— В тази зала той не е обвиняем, агент Уилсън! Това не е наказателно дело и няма да ви позволя да оказвате влияние върху моя неутралитет на съдия с такива подвеждащи изказвания. За мен той е човек, който може да е пресрочил визата си, а може и да не е.

— Да, разби…

— Той има ли полицейско досие в Съединените щати?

— Ъъъ… не. — Кратка пауза. — Поне засега не сме установили да има такова — добави Уилсън, намеквайки тъкмо обратното. Той бе успял да се окопити и много се гордееше с това.

— Разбирам. Е, на мен не ми влиза в задълженията да го съдя за престъпления, които може да е извършил или да не е извършил на чужда територия. Ако не греша, по закон добре известните правомощия на вашето Бюро също свършват до границите на Съединените щати. Предполагам, че агент на такава уважавана институция би трябвало да разбира това — обяви той, вперил пронизителен поглед в Уилсън по протежение на носа си.

— Исках да кажа…

— Изобщо не ме интересува какво сте искали да кажете. Интересува ме само онова, което действително казвате. Прецизното използване на правна терминология е важно нещо. Предполагам, че са ви учили на тези неща в академията на ФБР, а, момчета?

Уилсън вече псуваше наум Ханрън, задето го бе насадил на пачи яйца.

Съдията размаха дебела папка във въздуха.

— Използвах случая да прегледам тази преписка. Всичките ви показания са тук, агент Уилсън. Вашите и на още седем агенти. Общо осем. Осем! Осем души са били нужни, за да арестувате това младо, изплашено до смърт семейство. На мен те ми изглеждат напълно безобидни. А доколкото разбирам, обвиненията, по които трябва да се произнеса, не включват нищо по-сериозно от изтекла виза. Или може би изпускам нещо? Моля ви, кажете ми, че изпускам нещо, агент Уилсън! Да не би да са внесли в страната някоя атомна бомба в куфар? Или може би са извършили масови изнасилвания и убийства в някой от онези ужасни бежански лагери в Босна? Положително трябва да е така. Сигурно аз не съм доразбрал нещо.

Напротив, всичко много добре си разбрал, дяволите да те вземат! — мислеше си Уилсън. Всичко прекрасно разбираш, дърт козел такъв! Гръбнакът му се схващаше от усилието да гледа нагоре съдията в очите. През живота си се бе изправял лице в лице с мутри, наемни убийци, наркопласьори, похитители на хора и окото му не трепваше. Но от този съдия вече му трепереха мартинките.

— Тук съм, защото ми бе наредено да присъствам на делото, ваша светлост.

— От кого?

— Това не мога да кажа.

— Не можете?

— Не, ваша светлост.

Негова светлост облегна лакти на банката и подпря с длани острата си брадичка.

— Сигурно това е въпрос от първостепенно значение за националната сигурност?

— Да.

— Да? — Малките му очички пронизаха агент Уилсън като два лазера.

— Ъъъ, не.

— По-точно, агент Уилсън! Кое от двете, да или не?

— Ами… не е. Ъъъ…, не.

— Разбирам.

Съдията повъртя замислено писалката между пръстите си, докато Уилсън поглеждаше крадешком към вратата. Мускулите на краката му бяха стегнати, готови да го понесат натам. Вратата беше само на три метра. Той беше почти сигурен, че преди съдията да е задал поредния си въпрос, ще ги е взел на два скока и ще тича навън към колата си.

Негова светлост свали очилата от носа си и се наведе напред.

— Позволете да ви обясня нещо, агент Уилсън. Слушайте ме сега внимателно и предайте думите ми на онези, чиито имена не могат да се споменават в моята съдебна зала. На карта са заложени свободата и достойнството на две човешки същества. Те са гости на нашата страна, така че на карта е заложена и нейната репутация. Ако доловя какъвто и да било намек за неетично поведение от ваша страна, ще ви накарам да съжалявате, че изобщо някога сте чували за семейство Коневич. Гледах новините по телевизията през почивните дни и, честно казано, съм смаян и разтревожен. Искрено се надявам никой от тук присъстващите да не се е опитвал да унижава или оказва натиск върху бедните хора. Ясен ли съм?

— Да, ваша светлост.

— Сериозно говоря! — С това публичното унижение приключи. Специален агент Уилсън имаше вид на бито куче. Негова светлост насочи погледа си към Ем Пи. — Господин Джоунс, можете да започвате.

От гърлото на бедния Уилсън се изтръгна въздишка на облекчение, която отекна в смълчаната съдебна зала.

Без да става от мястото си и да губи време, Ем Пи започна:

— Благодаря, ваша светлост. Съжалявам, че ви губим днес времето с такъв тривиален случай. Трябва да изясним дали моите клиенти са пресрочили визата си, или не са. — Дясната му ръка се стовари театрално върху купчината документи на масата пред него. — Тук разполагам с всички нужни формуляри, потвърждаващи, че те притежават законна и валидна виза. Освен това разполагам с документи, доказващи, че са подали молба и единодушно са били одобрени за постоянно пребиваване в Съединените щати. Бих желал да помоля съда незабавно да отхвърли обвиненията срещу тях, за да може моите клиенти да се върнат към нормалния си живот.

Внезапно Ким Париш скочи на крака.

— Ваша светлост, ние променихме обвиненията.

Няколко секунди негова светлост остана с поглед, вперен нагоре в тавана. После, без да променя позата си, каза:

— Госпожице Париш, вие чухте ли какво посъветвах преди малко агент Уилсън?

— Да, чух всяка дума.

— И предполагам, разбирате, че то се отнася и за вас?

— Безусловно.

— В такъв случай, продължавайте. Но внимателно, госпожице Париш.

— Благодаря. В действителност ние вече сме констатирали, че семейство Коневич притежават валидни визи.

— Аз пък си мислех, че този елементарен факт е трябвало да бъде установен, преди двамата да бъдат арестувани.

— Същото си мислех и аз, ваша светлост. — Тя хвърли презрителен поглед към младия колега на масата до нея, сякаш вината за този пропуск бе негова. Ролята му в целия този фарс беше да опере пешкира и човекът послушно се сви под изпепеляващата сила на обвинителния й поглед. Тя продължи: — За жалост някои документи се бяха загубили. Най-обикновено процедурно недоглеждане. Едва вчера успяхме да установим този факт.

— А уведомихте ли за това господин Джоунс, който в края на краищата е адвокат на тези хора?

Ем Пи реши, че моментът е подходящ да отговори вместо нея на този труден въпрос:

— За пръв път чувам това нещо, ваша светлост. И трябва да си призная, че съм смаян и шокиран. Както госпожица Париш несъмнено си дава сметка, аз съм подготвен единствено да оборя онези обвинения, за които съм надлежно уведомен. — Ем Пи изглеждаше толкова разочарован и отвратен, че беше невъзможно човек да не го съжали.

— Какво можете да отговорите на това, госпожице Париш?

— Опитах се да се свържа с господин Джоунс.

— Така ли?

— Да.

— Как?

— По телефона.

— Веднъж? Два пъти? Колко?

— Направих множество добросъвестни опити. Не си спомням точния им брой. За жалост в кантората му никой не отговаряше.

— Вие имате ли телефонен секретар, господин Джоунс?

— Да.

— И го оставяте винаги включен след работно време?

— Да. Винаги.

— Госпожице Париш?

— Може да съм набрала грешен номер.

— Сигурен съм, че това обяснява нещата.

След като на всички стана ясно, че лъже, Париш продължи:

— Сега обвиняваме семейство Коневич в умишлена измама с цел придобиване на имигрантски статут.

— Дали и тези обвинения няма да се променят в следващите минути? — запита Ем Пи, като гледаше многозначително съдията.

— Не, няма! — Като всеки добър юрист тя понасяше разгрома си, без да й мигне окото.

Алекс с мъка следеше всичко, което ставаше наоколо. Английският не му беше роден език, а разменените между страните реплики профучаваха като мълнии в малката съдебна зала. Въпросите и отговорите се редуваха с такава скорост, че не му оставяха възможност да си поеме дъх. Нямаше паузи, хъмкане и мънкане, нито следа от колебание и неувереност. Трима първокласни юристи си разменяха виртуозно топката над главата му, а от изхода на мача зависеше неговият живот.

Съдията свали очилата си и уморено разтърка очи.

— Доколкото съдът за пръв път чува това ново обвинение, бихте ли ни оказали честта да ни дадете повече подробности?

— Господин Коневич е бил активно замесен в престъпна дейност в Русия, преди да избяга от там и да дойде в Америка. Пред Службата по имиграция и натурализация той се е представил за жертва на политически гонения. Умишлено си е послужил с неверни факти в подкрепа на искания имигрантски статут. Освен това е заявил, че се води на постоянна работа във фирма, за която впоследствие се потвърждава, че е мошеническа, че служи за параван за всевъзможни видове престъпна дейност, включително пране на пари. Предвид на тези противозаконни действия ние предлагаме господин и госпожа Коневич да бъдат незабавно депортирани в Русия.

— Господин Джоунс?

— Изобщо не съм подготвен да оспоря тези абсурдни обвинения. Смятам обаче, че те по никакъв начин не отговарят на истината и лесно ще бъдат опровергани.

— А кога ще бъдете готов?

— Трябват ми минимум две седмици.

— В такъв случай ще се съберем на следващо заседание след две седмици.

С което делото приключи. Съдията се надигна да си ходи, но в този момент Ем Пи прекъсна движението му с думите:

— Има още един въпрос, с който бих желал да ви занимая, ваша светлост.

Негова светлост потъна обратно в креслото си.

— Моите клиенти трябва незабавно да бъдат пуснати под гаранция. Обвиненията, довели до тяхното арестуване, вече са опровергани и въпросът е решен. Те не са длъжни да страдат заради нещо, което моята колежка Париш вече описа като недопустима небрежност от страна на обвинението. Това би било съдебен произвол.

— Госпожице Париш?

— Изобщо не съм казвала, че е недопустима небрежност. Вие по безобразен начин изопачавате думите ми.

— Я ми припомнете какво всъщност казахте.

— Най-обикновено процедурно недоглеждане. Всяка година през рехавите ни граници преминават, легално или не, поне два милиона имигранти. Колкото и усилия да полагат нашите хора — при тези думи тя хвърли пореден изпепеляващ поглед към нещастния сътрудник, сгърчен на стола до нея, — понякога се случва някой формуляр да се загуби.

Лактите на съдията отново се стовариха върху банката.

— Госпожице Париш, уверявам ви, че приветствам усилията ви да защитите доброто име на вашата служба.

— Благодаря ви, ваша светлост.

— Това е достойно за възхищение и наистина ме трогва до дъното на душата. От друга страна обаче, аз съм бил цели петнайсет години във вашето положение. Затова бъдете така добра и никога повече не изричайте подобни зашеметяващи глупости в тази съдебна зала. Очевидно е, че става дума за недопустима небрежност. Вашата служба може да е претоварена с работа и със сигурност има недостиг на персонал, но това по никакъв начин не извинява случилото се днес. А сега, какъв е вашият отговор на молбата за освобождаване под гаранция на тези хора?

Тя дори не мигна.

— Ние настояваме тя да бъде отхвърлена, ваша светлост.

— Основания?

— Според руския министър на правосъдието господин Коневич е присвоил милиони долари от вложители в собствената си банка. Освен това при бягството си от страната той е отнесъл със себе си още милиони, откраднати от руската мафия. Както е избягал от там, така ще избяга и от тук. Откъдето и да погледнем на нещата, рискът от повторно бягство от правосъдието е неприемливо висок.

— Господин Джоунс?

Ем Пи не отговори веднага; няколко секунди той остана неподвижен, вперил поглед в бележника през себе си. Алекс не можеше да разчита на нищо и Ем Пи го знаеше. Освен това беше достатъчно съобразителен да не дразни излишно съдията и по този начин да пропилее видимата симпатия, която поне за момента негова светлост изпитваше към клиента му. Той закима енергично по посока на Елена.

— Господин Джоунс? — повтори съдията с доста по-гневен тон.

— Всички тези проблеми ще се решат след две седмици. От друга страна, госпожа Коневич не е обвинена в нищо.

На негова светлост започваше да му писва от толкова много приказки. Той хвърли въпросителен поглед към Ким Париш.

— Американското правителство — каза тя — предпочита съпругата също да остане в ареста.

— Не ме интересуват вашите предпочитания, госпожице Париш — сопна се съдията. — Искам от вас да изложите мотиви за отказа да бъде освободена под гаранция.

— При нея също има риск от повторно бягство.

— Докато съпругът й е в затвора?

— Може би…

— Опитайте още веднъж, госпожице Париш!

— Тя е съучастник в измамата. Дала е показания пред комисията, потвърдила е лъжите му, по всичко личи, че е способна на всякакви престъпления.

Негова светлост се надвеси напред и погледна към стенографката, която му беше и секретарка.

— Сали, какво правих миналата събота?

— Играхте голф, ваша светлост.

— Така ли?

— Разбира се. Както обикновено в десет, в кънтри клуба.

— А ако попиташ госпожа Евърстън къде съм бил по това време, какво мислиш, че ще ти отговори, Сали?

Стенографката се усмихна смутено и леко се поизчерви.

— Може би ще ми отговори, че сте били в неделното училище, на заседание на настоятелството, ваша светлост.

— Аз член ли съм на училищното настоятелство?

— Не, ваша светлост. От пет години вече не сте. Което не ви пречи всяка събота да го използвате за алиби.

Съдията премести погледа си върху Ким Париш.

— Двамата с госпожа Евърстън сме женени от трийсет и две години. За това време човек би си казал, че сме си научили и кътните зъби, така ли е, госпожице Париш?

— Не знам, ваша светлост. Не съм омъжена.

— Тогава позволете ми като гърмян заек да ви дам един съвет. Брачният съюз между двама души не предполага пълно и детайлно опознаване. Ако щете, вярвайте, но много семейни двойки си изневеряват, крият доходите си един от друг, в някои случаи дори издържат допълнителни съпруги или съпрузи. Така че, колкото и да ви се иска, законите на тази страна все още не предвиждат солидарна съдебна отговорност за мъже и жени, сключили брак. Аз лично не мога да бъда обвиняван за ужасяващите плетени шалчета, които моята съпруга произвежда на конвейер и подарява на трите ни нещастни деца на Коледа. По същия начин тя не може да бъде държана отговорна за всички случаи, в които незабелязано съм преместил топката с крак по време на голф, с което съм принудил моите съперници да ми платят обяда.

— Преместването на топката с крак и незаконното присвояване на милиони долари са несравнимо различни по своята същност нарушения, ваша светлост. Не приемам аналогията ви.

— А, така ли?

— Решително не!

— Съдът определя мярка за неотклонение парична гаранция от пет хиляди долара.

— Протестирам!

— Ами протестирайте си, това ви е работата.

Преди да отведат Алекс, Елена го стисна за ръката, но не каза „Обичам те!“ Вместо това каза:

— Интерактивна видеовръзка по интернет?

— Точно така. И се обади на Михаил за последни подробности — прошепна той, преди приставът да го дръпне за ръкава.

24

Остатъците от продължилия няколко часа работен обяд се въргаляха по масата, изстинали, забравени и отблъскващи; след приключването му секретарките щяха да бъдат допуснати в залата да ги разчистят. Седнала в единия край на дългата полирана маса, Лора Тингълман председателстваше съвещанието.

Екипът й от най-близки сътрудници в Министерството на правосъдието се беше събрал в този петъчен ден, както и всеки друг петък, за така нареченото „седмично преброяване на добитъка“ — прозрачен намек за селския й произход от щата Монтана. В действителност Лора Тингълман бе родена в град и бе прекарала целия си живот като градско момиче, та едва ли можеше да различи бик от крава.

Началникът на Отдела за човешки права тъкмо привършваше безкрайния си и доста усукан доклад за статуса на едно дело, заведено от някакво индианско племе, за което никой от присъстващите в залата не бе и чувал. Членовете на племето настоявали да им бъдат присъдени за вечни времена изключителни права върху думата „индианец“ с всичките й производни с цел получаване на парична компенсация при всеки отделен случай на изричане, ползване или позоваване на въпросната дума в устен и писмен вид, в образ и звук, в медии, в исторически трудове, монографии и научни доклади или като част от търговски марки, фирмени знаци и емблеми.

Повече от десетина години делото се прехвърляше насам-натам между различни първоинстанционни и апелативни съдилища, като племето ту печелеше, ту губеше, а след няколко успешни обжалвания за малко не стигна и до Върховния съд. По него на пълен работен ден бяха наети от държавата десет специализирани адвокати по човешки права, които често трябваше да се местят от щат на щат според юрисдикцията на поредната съдебна инстанция. Въпросното племе беше твърде малобройно — всъщност се състоеше от двама леко смахнати съпрузи, които твърдяха, че били божествено призвани да продължат номадския начин на живот на своите предци, поради което не можели да се заседават дълго време на едно място, а следвали движението на стадата бизони, на ятата скакалци или дори някакви известни само на тях изменения в посоката на вятъра. По някакво съвпадение тези блуждаения по географската карта следваха всяка загуба на втора инстанция или поредното решение на съпрузите да прехвърлят делото на друг, още по-либерален съд. Ищците бяха непреклонни, че изначалните им права на заварено население имат върховенство над някакви си там измислени закони на белия човек, и за тяхна радост все някъде се намираше мекушав съдия, който да реши делото в тяхна полза. Важна етапна победа за тях бе получаването на разрешение от съда да променят местожителството си неограничен брой пъти, което на свой ред им даваше безброй поводи за поредно обжалване. Навремето, преди много години, съпрузите се бяха венчали под фамилното име Антонели, но впоследствие по съдебен ред се бяха преименували на Вожда и мисис Скив Голо-дупе. Между другото и двамата имаха магистърски дипломи от Юридическия факултет на Йейл.

Началникът на Отдела за човешки права и ресорният заместник-министър, който представляваше правителството на Съединените щати като ответник по дела пред Върховния съд, си разменяха разгорещени реплики. Отделът се опитваше да прехвърли горещия картоф на зам.-министъра под претекст, че много скоро делото така или иначе ще стигне до Върховния съд.

— Съдът тепърва ще определя дали това дело е от неговата компетентност — сопна се зам.-министърът, свил презрително устни.

— Да, но Отделът за човешки права не може повече да си позволи да плаща астрономически хонорари на десет адвокати — възрази началникът му. Освен това, ако съпрузите спечелеха, това щеше да отприщи истински потоп от съдебни искове за милиарди долари срещу медии, училища и фирми, които засега тънеха в блажено неведение относно историческите несправедливости, понесени от „племето“. — Представете си само обществения отзвук от едно такова решение — посочи той.

За жалост Белият дом оказваше силен натиск върху министерството да отстъпи. Лично президентът бе заявил, че болката на индианците е и негова болка и че е крайно време коренното население на Америка да получи обезщетение за триста години кланета, за болестите, донесени от белия човек, за отнетата земя и изтребените горди воини. Казано по-просто, човекът искаше индианските гласове.

Ситуацията се затягаше.

Както обикновено, Лора Тингълман реши да отложи за по-нататък взимането на решение по случая с надеждата, че той ще се саморазреши и без нейно участие. Време бе за следващата точка от дневния ред и началникът на кабинета й вдигна нагоре една изрезка от „Ню Йорк Таймс“, където пишеше, че семейство руснаци били подведени под съдебна отговорност за нарушения на имиграционното законодателство. Както можеше да се очаква, статията беше твърде пристрастна и не особено ласкава за позицията на правителството. Фразата „съдебен произвол“, употребена от адвоката на обвиняемите, бе цитирана с подозрителна наслада от репортерката на вестника.

— Някой знае ли за какво става дума? — започна Лора, оглеждайки изпитателно лицата около масата.

Тромбъл се наведе напред.

— Аз знам. Редно е да знаеш и ти.

— А, така ли?

— Ами да. Онова пътуване до Москва, не помниш ли?

Тези двамата са отмъкнали стотици милиони долари и сега се укриват тук. Ние тогава изрично се ангажирахме да ги върнем в Русия, за да бъдат изправени пред съд.

— Като че ли смътно си спомням — с неохота отстъпи Лора. Толкова неща минаваха през главата й напоследък, че не можеше да им хване края.

— Е, може би си била малко уморена — отстъпи на свой ред Тромбъл. — Във всеки случай тогава ти лично даде дума на руския министър на правосъдието. Аз съм само изпълнител.

— А как е стигнало до вестниците? — запита тя.

За щастие Тромбъл имаше отговор и на това:

— Обичайните игрички, нищо сериозно. Защитникът им не може да ги отърве. И той много добре го знае. Затова се опитва да въвлече медиите и да печели съчувствие. Репортерката от „Таймс“ му е била състудентка навремето и сега му прави услуга.

Никой не запита откъде знае всичко това. Пък и да го бяха запитали, той нямаше да им каже. Щом руснаците можеха да подслушват кантората на адвоката, за него беше въпрос на национална сигурност да стори същото. Ако не за друго, поне за да следи какво знаят руснаците.

— Имаме ли солидни аргументи по делото? — запита началникът на Отдела за човешки права.

— Всичко е в ръцете на СИН — излъга Тромбъл, без да му мигне окото. — Ние само помагаме отстрани, и то само когато ни помолят. Повярвайте ми, работата е опечена.

— Откъде си толкова сигурен? — тросна се началникът на Отдела за човешки права. Всички очи в залата се насочиха към Тромбъл. Откъде наистина?

Макар че по самата си същност Министерството на правосъдието беше над политическите боричкания, при сегашната левичарска администрация във Вашингтон на висши ръководни длъжности бяха назначени цели стада мекушави, празноглави либерали. Тромбъл беше единственото забележимо изключение — безкомпромисен консерватор, той си оставаше вълк единак. Останалите в залата го ненавиждаха, макар повечето от тях да признаваха пред себе си, че Джон Тромбъл е най-подходящият човек за този пост — неуморен, ефикасен, безскрупулен тиранин, който управляваше с желязна ръка подчинените си костюмирани шпицкоманди. С такъв директор на ФБР останалите можеха да си бълват на воля глупости за свобода на абортите, права на животните и т.н. През първите две години от мандата му престъпността в национален мащаб бе намаляла с безпрецедентните девет процента.

Може да е нацист, казваха си всички, но поне е наш човек.

— Този тип Коневич — заобяснява авторитетно Тромбъл, — преди да избяга, бил натрупал състояние от няколкостотин милиона долара. Там никой не може да изкара по честен път толкова пари. Никой. Той си е чиста проба престъпник.

Останалите закимаха. Макар че малцина от тях бяха стъпвали в Русия, всички поглъщаха жадно новините и знаеха, че страната тъне в хаос. По улиците на Москва се водеха престрелки. Мафията беше на власт. Шепа изобретателни крадци и мошеници бяха натрупали за кратко време огромни състояния. На Русия вече й викаха клептокрация и с основание. Разбира се, че Коневич беше мошеник. Какъв друг би могъл да бъде?

— Той е номер едно в списъка на най-издирваните престъпници в Русия. В Русия! — натърти той, а главите кимаха ли, кимаха. — Това само по себе си значи нещо. Няма начин да е невинен. А по това, което чувам от нашите руски колеги, вече е успял да пусне пипала и тук.

За радост на Лора Тингълман поне този случай беше пределно ясен. Тя попита:

— С какво мога да помогна?

Една от правните й съветнички придърпа стола си по-близо до масата, като с крайчеца на окото си хвърляше подозрителни погледи към Тромбъл. След като бе прочела внимателно статията, жената далеч не беше особено убедена, че случаят ще се приключи чак толкова лесно.

— Ние нямаме договор за екстрадиране с Русия — обади се тя.

— В такъв случай как е най-добре да постъпим? — запита я шефката й.

— По принцип трябва да убедим американския съд в основателността на руските обвинения.

— Това толкова ли е трудно?

— Случвало се е и преди. Не с руски обвиняеми в Америка, а когато сме искали например от колумбийските власти предаването на техни наркобарони на нашето правосъдие. Изпращаме екип от юристи да дадат показания пред колумбийския съдия и след това властите ни предават обвиняемия да го съдим тук.

— Значи, на нас ни трябва екип от руски прокурори?

— Нещо такова. Ако са си изпипали добре доказателствения материал, просто го представят пред юристите на СИН и по-нататък нашите хора се разправят със съда. Само че това отнема време.

— Колко?

— Понякога години. Според случая.

Тромбъл изгледа ядосано тази нахална натегачка, която си навираше носа в неговите работи.

— Делото ще се гледа повторно след една седмица. Коневич няма никакъв шанс.

— Ами ако грешим? — настоя правната съветничка на шефката му, която явно нямаше намерение да отстъпи.

— Нито един съдия, който е с всичкия си, няма да посмее да отсъди в наша вреда.

— Да кажем, че съдията не е с всичкия си. Тогава?

— Добре де. Щом настояваш, ще се обадя на руснаците да пратят незабавно екип — отстъпи накрая той. Разбира се, това бе напълно излишно. Тромбъл нито за миг не се съмняваше, че семейство Коневич ще кацнат в Москва много преди руските прокурори да са взели самолета за Вашингтон.

С това съвещанието приключи. Само шефът на Отдела за човешки права и ресорният заместник-министър, представляващ министерството пред Върховния съд, останаха в един ъгъл да си разменят обиди и едва ли не ритници по казуса с Вожда и мисис Скив Голо-дупе.

Татяна беше заета с друго, когато телефонът й бясно зазвъня. Известно време тя се опита да не му обръща внимание, но накрая прекъсна заниманията си, претърколи се встрани и вдигна слушалката до ухото си.

— Кой се обажда? — запита троснато на руски тя.

— Моля, изчакайте да говорите с директора на Федералното бюро за разследване — изрече на английски строг женски глас.

Миг след това в слушалката се чу гласът на Джон Тромбъл.

— Здравей, Татяна! Чу ли новината за вашия човек Коневич? Голям шум се вдига покрай него отсам океана.

— Кой ти даде домашния ми номер? — запита тя, без да крие раздразнението си.

— След като не можах да се свържа с теб в офиса, моите момчета от посолството го издириха.

— Е, добре. Знам, че си го вкарал в затвора. А защо просто не го прати насам?

— Не било толкова лесно, колкото си мислех. Чуй сега, трябва ми една услуга.

Той й обясни за екипа от руски прокурори. Татяна го изслуша и попита:

— Това толкова ли е наложително?

— Може би не. След седмица той отново ще се изправи пред съда. Няма начин да не бъде депортиран. Но я си представи, че съдията е луд! Наречи го презастраховане.

— Ще им трябва време, за да формулират обвинителен акт.

— Колко?

— Месец, може би два. Или повече.

— Аз пък си казах, че вие вече сте му изготвили обвинението и само го чакате, за да го изправите пред съда. Какъв е проблемът?

— Джон, моля те! Обвинителният акт е изготвен като за пред руски съд. Не става за американски. Вашите правила за оформяне на доказателствен материал са различни и хората ни ще трябва да го преработят. Има и някои доказателства, които е неудобно да се показват пред чужденци. Нямаме интерес да развяваме мръсното си бельо тъкмо в момент, когато се правят усилия за привличане на чуждестранни инвеститори. Всички тези проблеми трябва да се изчистят.

— Добре, разбирам.

— Дотогава ще можеш да го държиш в затвора, нали? Тук има много противници на идеята ти да поддържаш бюро на ФБР към посолството, нали разбираш? Аз правя каквото мога, Джон, но сама си знам какво ми струва това. Подобна липса на взаимност от ваша страна няма да остане незабелязана, уверявам те. — Тромбъл отвори уста да каже нещо, но Татяна го изпревари: — Ето, тази сутрин лично президентът Елцин ме пита за случая — излъга тя. — Искаше да знае дали има нужда да занимава лично вашия президент.

— Виж какво, аз ще уредя нещата. Дори да се наложи да подкупя съдията или да отвлека съпругата му, ще намеря начин да стане.

— Направи всичко необходимо, Джон. Междувременно аз ще събера екипа от прокурори и ще ги изпратя при вас колкото се може по-скоро.

Тя затвори телефона, протегна се и се претърколи обратно по широкото легло — право в мускулестите обятия на Саша Каменев, нейния отдавнашен любовник. Саша се дръпна сърдито назад.

— Кой беше? — запита той. Като повечето футболисти Саша не знаеше езици и не бе разбрал и думица от разговора.

— Оня идиот, полицаят.

— Какво, и него ли чукаш? — сопна се Саша. Напоследък безразборните връзки на Татяна му идваха в повечко. По-рано не се впрягаше толкова, но откакто преди няколко седмици бе намерил бял косъм на възглавницата й, изведнъж започна да се държи с нея собственически.

— Много си сладък, когато си ядосан — засмя се тя. — Хайде, чукай ме!

Саша се надигна, кръстоса ръце на гърдите си и я изгледа нацупено.

— Не си прави майтап! Писна ми да те деля с други.

— Какъв си глупак! Сякаш не си виждал шефа ми. Та той е плешив, дебел и като мъж не струва нищо. Толкова е скучен в леглото, че трябва да се щипя, за да не заспя. Освен това ме е гнус от него и всеки път като си отиде, повръщам. Правя всичко това само заради нас, Саша!

— От години все това слушам.

— Защото е истина! Чуй сега какво ще ти кажа. В момента сме хвърлили око на едно несметно богатство. Това са милиарди, Саша, милиарди! Моят дял ще бъде няколкостотин милиона. Още щом си получа парите, ще изритам оня дърт пръч и ще напусна. Тогава ще си купим яхта и ще обиколим света. Ще имаме толкова пари, че до края на живота си няма да можем да ги похарчим. Ще умрем богати и щастливи.

Ролките на малкото магнетофонче в мазето се въртяха и жадно попиваха всяка дума.

Лимузината вече час обикаляше московските улици, сякаш без цел и посока — просто се движеше стремително напред, докато не приключи съвещанието на задната седалка. След като взе Сергей Голицин от разкошната му къща, тя пое през центъра към значително по-скромния дом на Анатолий Фьодоров, министъра на правосъдието. Фьодоров се качи през задната врата и лимузината веднага потегли.

Проследяващото устройство, прикрепено с магнит за шасито, правеше следенето детска играчка. След час лимузината отново спря до бордюра пред дома на Фьодоров. Министърът слезе, протегна се и оправи костюма си. През прозореца се подаде едрата глава на Голицин. Старецът каза нещо и двамата се засмяха. Голицин подаде на Фьодоров дебел плик и глупакът го отвори нетърпеливо още на място, на тротоара, за да преброи парите.

Щрак-щрак, чу се от верния фотоапарат на Михаил.

25

Поредното заседание на съда започна точно в десет сутринта. Елена бе отишла до съдебната зала със собствената си кола, която бе паркирала в подземния гараж на СИН. Вместо оранжевия затворнически костюм носеше скромна тъмносиня рокля, която подчертаваше естествената й красота, русата й коса, стройната женствена фигура. Тя седна точно зад Алекс, който беше със затворнически дрехи. Докато чакаха представлението да започне, двамата си шепнеха тихо и си разменяха бележки. Този път на Алекс му бяха разрешили да се избръсне и да си вземе душ, но това бе станало едва след като Ем Пи бе заплашил тъмничарите с шумен иск за лишаване на клиента му от човешко достойнство.

Ким Париш седеше зад масата си; от дясната й страна притеснено се оглеждаше същият младолик помощник. Пред тях имаше купища книжа; отстрани бяха натрупани няколко големи кашона.

Когато прокурорката и помощникът влязоха в залата, Ем Пи ги поздрави любезно от мястото си. Тя прие поздрава му с ледено безразличие. Още му беше бясна заради онази злобна, гадна, пристрастна статия в „Ню Йорк Таймс“. Преди няколко дни агент Уилсън й бе разправил под секрет как Ем Пи се е обадил на репортерката, припомнил й е минали услуги и в отплата е уредил публичното омаскаряване на прокурора по делото. Сега Ким Париш едва издържаше да стои в едно и също помещение с него.

Както и предишния път, съдията Джон Евърстън влезе точно навреме през една странична врата, развял съдийската си тога, горящ от нетърпение да започне делото. Той се качи на банката и по навик огледа внимателно съдебната зала. Този път нямаше репортери. Помиярите на Тромбъл също ги нямаше, отбеляза със задоволство съдията. Всъщност единствената публика беше някакъв застарял, възшишкав човечец с дълга, вързана на опашка посивяла коса в галерията за посетители, който шумно сърбаше със сламка диетична кока-кола.

— Кой сте вие, сър? — запита негова светлост.

— Писател — отвърна скромно мъжът. — Пиша роман, юридически трилър, в който се разказва за съдбата на незаконните имигранти. Четох за това дело в „Ню Йорк Таймс“ и реших да почерпя материал направо от извора.

Човекът имаше доста опърпан, леко завеян и донякъде объркан вид. Протритият му син блейзер беше украсен с петна от горчица; дългите му ръце през цялото време почесваха нервно слабинната му област. Наистина имаше вид на писател.

След като съдията не го изхвърли навън, той си седна на дебелия задник, видимо облекчен. Извади бележник от джоба на сакото си и шумно отвъртя капачката на автоматичната си писалка. В рамките на очилата му имаше монтирани две миниатюрни камери. Защипан от вътрешната страна на горното джобче, скрит микрофон улавяше всяка дума. Два етажа по-нагоре, в офисите на едно федерално ведомство, трима агенти бяха насядали пред видео монитори и с жив интерес наблюдаваха съдопроизводството.

Агент Уилсън се изсмя, плесна се по бедрото и изграчи:

— Ха така, дърти дяволе, кой е сега по-хитрият!

С обичайната си ефикасност негова светлост премина по същество:

— Господин Джоунс, разделихме се с уговорката, че ви трябват още две седмици, за да подготвите зашитата на своя клиент. Готов ли сте?

— Мисля, че да, ваша светлост. Но доколкото в закона няма изрично изискване за обмяна на предварителна информация между страните, предпочитам първо да чуя какво има да каже прокурорът по делото.

Ем Пи се позоваваше на установеното при наказателните дела правило, че защитата и обвинението са длъжни преди започване на делото да се уведомят взаимно за всякакъв доказателствен материал, информация и свидетели, които възнамеряват да ползват в подкрепа на своите аргументи. В имиграционното съдопроизводство нямаше такова изискване, така че с отговора си Ем Пи не казваше нищо ново. Съдията кимна и насочи вниманието си към прокурора.

— Госпожице Париш, изложете аргументите си по случая.

Без колебание тя започна:

— Според твърдението на компетентните власти господин Коневич е дал фалшиви показания пред комисията по имиграция относно местоработата си.

Тя кимна към младия си помощник. Очевидно младокът имаше и друго предназначение, освен да й служи като боксова круша и да опира пешкира за всички недоглеждания. Той вдигна от масата някакви документи и ги понесе към банката на съдията.

Госпожица Париш каза:

— Това са заверени преписи от показанията, дадени от господин и госпожа Коневич пред имиграционната комисия на пети април, в смисъл, че към тази дата и двамата са работили за една фирма, базирана в Австрия, която се нарича „Орангутан Медия“.

Джон Евърстън наплюнчи пръст и шумно запрелиства книжата.

— Продължавайте — каза той.

— Моля да си отбележите, че сред представените документи са и три изявления, подписани от министъра на правосъдието на Русия Анатолий Фьодоров, в които подробно се описват следствени действия, проведени няколкократно за установяване на истинската дейност на „Орангутан Медия“. Фир…

Ем Пи скочи от мястото си.

— Ваша светлост, ние не сме виждали въпросните изявления.

— Това вече го казахте, господин Джоунс.

— Така е, но във всеки случай няма да навреди на съдопроизводството, ако напомня, че моят клиент е дошъл в Съединените щати в резултат от политически гонения в родината си. Същите власти, които са ви предоставили тези сведения, желаят смъртта му.

— Смятате, че въпросните изявления са неверни?

— Та аз изобщо не съм ги виждал!

— Ами че те са на руски! Аз самият не мога да ги прочета. Но нека допуснем, просто за момент, че госпожица Париш казва истината. Имаме основание за такова допускане, нали, госпожице Париш?

— Да.

— Господин Джоунс? Лъже ли руският министър на правосъдието?

— Вероятно. Засега се въздържам от преценка.

Прокурорката му хвърли бърза усмивка с крайчеца на устата си. Тя още не беше приключила и следващият й ход със сигурност нямаше да му се хареса. Жалко, че липсва твоята приятелка репортерката, да те види как ще ти приседне, мислеше си тя, докато младият й помощник мъкнеше поредната купчина листове към банката на съдията.

— Ваша светлост, това са клетвени показания на служители в „Орангутан Медия“. Те потвърждават престъпната насоченост в дейността на тази фирма. Моля да обърнете внимание на документа най-отгоре.

— Обърнах. Какво представлява той?

— Самопризнание, собственоръчно подписано от Иля Мечников.

Ем Пи никога не бе чувал това име и извърна поглед към своя клиент. Алекс седеше вкаменен, със зяпнала уста. Беше като ударен от гръм. Ръката му се повдигна и бавно започна да масажира челото.

Ем Пи се наведе и му надраска кратка бележка с въпрос.

— И кой е този господин? — запита в това време съдията.

— Иля Мечников е главният изпълнителен директор на „Орангутан Медия“. Този документ също е на руски, но в него се описват подробно не само връзките на фирмата с една голяма престъпна групировка и нейната роля като перачница на пари за руската мафия, но което е по-важно за нас, личната ангажираност на господин Коневич в тези криминални деяния.

Обзет от ярост, Алекс надраска в отговор до Ем Пи: „Попитай дали са присъствали хора от ФБР“, с голяма удивителна накрая.

Съдията прелистваше новата купчина документи на банката.

— А останалите показания, те пък на кого са?

— На служители на фирмата. Всички потвърждават или доразвиват признанията на Мечников.

— И по какъв начин тези материали попаднаха у вас? — попита Ем Пи.

Тя се замисли, но само за миг.

— Бяха ни предоставени от ФБР.

— ФБР е голяма организация. От кого точно?

— Не мисля, че това е от значение за делото, ваша светлост.

— Може би искате да ви отстъпя тогата си, а, госпожице Париш? Въпросът на господин Джоунс е абсолютно от значение за делото. Ние може да сме само един имиграционен съд, но правилата за представяне на доказателствен материал важат и за нас. Ако вие ще взимате решенията вместо мен, най-добре ми седнете на мястото и се опитайте да заприличате на съдия.

— А ще взимам ли и вашата заплата? — Тя се усмихна, но само за миг; после осъзна каква грешка е направила и усмивката замръзна на лицето й.

Негова светлост не се усмихваше.

— Госпожице Париш, кой от ФБР ви предостави тези показания?

— Агент Уилсън.

— Онзи господин, който присъстваше на делото преди две седмици?

— Мисля, че е същият.

— Мислите?

— Той е… беше… както и да е…

Ем Пи светкавично се намеси:

— Тези хора разпитвани ли са пряко от ФБР?

— Ами… мисля, че да.

Негова светлост се почеса по брадата и запита:

— В такъв случай къде сред цялата тази купчина хартии са показанията на самите агенти?

— Ако само са присъствали като наблюдатели, техни показания не са нужни — троснато отвърна Париш.

— Попитах изрично дали са участвали в разпита! — сопна се Ем Пи.

— Чух какво попита защитникът — отвърна Париш.

— Бих желал да получа еднозначен отговор. Да или не. Взели са свидетелските показания или не са ги взели. Присъствали са на разпита или не са — настоя Ем Пи, като хвърли крадешком поглед встрани към съдията. — Ваша светлост, ако представители на ФБР се присъствали в каквото и да било качество, искам да получа имената им. Освен това настоявам да бъдат призовани като свидетели, за да потвърдят автентичността на тези показания.

Два етажа по-нагоре агент Уилсън изпсува на глас и стовари юмрук върху бюрото, но веднага се разкая — ожулил си бе поне две кокалчета на ръката. Ах, как ги мразеше тия долни адвокатчета, дето се пишеха такива хитреци!

— Това няма отношение към делото — настоя Париш, видимо разтревожена. Явно посоката, която взимаха въпросите на адвоката, не й изнасяше никак. — Показанията на свидетелите са взети от руски правоохранителни органи. Ние следва да се отнасяме към тях със същото доверие, както към действията на нашата собствена полиция.

Това бе първата й сериозна грешка и тя трябваше да си плати за нея.

Ем Пи скочи от мястото си, посочи я с пръст и каза:

— Госпожице Париш, правилно ли разбирам, че вие призовавате съда да придава същата доказателствена стойност на показания, изтръгнати от руската милиция, както на тези на нашата собствена?

Тя вече го бе казала и беше твърде късно да си вземе думите назад.

— Да.

— Вие чували ли сте някога за ГУЛАГ, другарски съд, Солженицин, сталинските чистки, Студената война, публичните процеси, „Лубянка“…?

— Благодаря, господин Джоунс, това е достатъчно! — прекъсна го гневно съдията. — Мисля, че бяхте достатъчно ясен.

Ем Пи се укроти.

— Благодаря, ваша светлост. И без това започвам да омръзвам вече и на себе си. — Той прекара пръсти през косата си и поклати глава.

Беше хитро замислено и доста умело изиграно. Дори негова светлост се поусмихна.

Лицето на Париш беше изкривено в гримаса на безсилна ярост. Тя прекрасно разбираше, че току-що е казала нещо ужасно глупаво. Разбираше също, че в случая няма друг избор, освен да продължи да тъпче на място в тресавището, където сама се бе натикала.

— Нямам представа за какво намеква господин Джоунс. Нито пък ми се струва, че това има каквото и да било отношение към делото.

— В такъв случай вие сте единственият човек на света, който не разбира това — каза Ем Пи със злобна усмивка. — Позволете ми да ви го обясня. Искам просто да кажа, че руската милиция често използва похвати, които са абсолютно неприемливи. Изтезава свидетели, използва методи на шантаж и принуда, самите полицаи са безсрамни лъжци, понякога дори се фалшифицират документи. Ако госпожица Париш е до такава степен наивна, че да не си дава сметка за всичко това, аз с радост бих призовал десетки свидетели от ЦРУ и Държавния департамент, за да я просветят. Мога, ако се наложи, да издиря хиляди американски граждани, които са получили политическо убежище, при това от нейната собствена служба, след като са били тормозени и брутално изтезавани, и те, и семействата им, от руската милиция.

Негова светлост запита с престорена любезност:

— Госпожице Париш, ще се стигне ли дотам, или просто ще си признаете, че грешите?

Няколко мига Ким Париш съсредоточено дълбаеше с нокти дланта си. Ако това беше наказателно дело в съд със съдебни заседатели, вредата, която би си причинила с едно такова непремерено изказване, щеше да бъде огромна, вероятно непоправима. За неин късмет се намираха в имиграционен съд, пред съдия по имиграционни дела. Правилата тук бяха различни.

Тя си пое няколко пъти дъх, след това сговорчиво се опита да поправи стореното.

— Обвинението признава, че понякога руските власти са склонни да проявяват може би прекалена енергичност в прилагането на закона.

Алекс подхвърли на Ем Пи на достатъчно висок глас, за да го чуят всички:

— Иска да каже, че изтръгват нокти на невинни хора и ги принуждават със сила да подписват неверни показания.

— Мога да си разтълкувам думите й и без ваша помощ — каза с леко раздразнение съдията. — А сега си седнете на мястото, господин Джоунс.

Ем Пи си седна.

Съдията свали очилата си и няколко секунди разтърква замислено очи. След това запита прокурорката:

— Можете ли да призовете агенти на ФБР, които са присъствали на разпита?

— Не.

Той се обърна към Ем Пи.

— А вие можете ли да призовете свидетели или да представите доказателства, от които да стане ясно, че тези показания са неверни или изтръгнати със сила?

— Не ми бе дадена възможност за това. Тези тъй наречени показания се появиха на бял свят едва преди пет минути. Моят клиент най-енергично отрича тяхната достоверност. Необходимо ни е време, за да издирим лицата, които са ги подписали, и да ги разпитаме директно.

Негова светлост завъртя шия обратно към обвинението.

— Надявам се, че имате и друг доказателствен материал, с който да подкрепите изложеното дотук?

Верният слуга помъкна към съдийската банка два грамадни кашона, преливащи от хартия. Париш остави съдията няколко секунди, колкото да надигне капаците и да надникне вътре. Сигурно щеше да му трябва месец, за да прочете всичко.

— Ваша светлост, това са изрезки от вестници и списания, събрани и преведени на английски от нашата Служба за международни връзки, относно престъпната дейност на господин и госпожа Коневич в Русия.

Алекс с бясна скорост започна да пише бележки на Ем Пи, докато в това време госпожица Париш дърдореше увлечено, описвайки с видима наслада престъпленията му в цялата им дълбочина, сложност и поквара, като вмъкваше пространни цитати от вестникарски публикации: за закоравелия престъпник Коневич, за нищо неподозиращите вложители, измамени от една шайка разбойници, нарекли себе си банка; за разорените инвеститори в предприятията му, гласували доверие на един мошеник и платили скъпа цена за тази своя наивност; за десетките хиляди работници и служители, останали на улицата след позорното му бягство. За шока, който всичко това бе причинило на едва прохождащата руска фондова борса и на бизнес климата в Русия като цяло. Тя изрично поиска цялото й изложение да бъде вписано в протокола. През това време Ем Пи и Алекс със светкавична скорост си разменяха бележки.

Щом Париш свърши, Ем Пи отбеляза:

— Надявам се, че обвинението е в течение на нашата позиция, а именно: господин Коневич е станал жертва на инсценировка, за да му бъдат приписани престъпления, извършени от друг.

— Обичайното оправдание на един престъпник — отвърна презрително Париш.

— Вие се съмнявате в казаното от него? — запита недоверчиво Ем Пи.

— Разбира се, че се съмнявам. Господин Коневич е номер едно в списъка на най-издирваните руски престъпници. Има издадена заповед на главния прокурор на Русия за арестуването му. Вестникарските статии и репортажи в тези кашони потвърждават всичките му деяния, за които сега твърди, че не са извършени от него. Според мен той май единствен е на това мнение.

Ем Пи се обърна към съдията.

— Не си спомням досега да съм чувал за дело, при което вестникарски статии да служат за доказателствен материал.

Съдията поиска да разбере накъде бие защитата с тази си забележка.

— Нито пък аз. Но, от друга страна, съм склонен да приема твърдението й, че тези материали придават допълнителна тежест на обвиненията на руските власти.

Ем Пи се усмихна любезно на негова светлост и запита:

— Разполагам ли с малко време, за да развия тази тема?

— Да, но с много малко.

Ем Пи се обърна с лице към Париш.

— Вие четохте ли статията в „Ню Йорк Таймс“ отпреди две седмици за това дело?

— Може и да съм я чела.

— Ако не сте, да ви я прочета? Имам броя.

— Няма нужда. Четох я.

— Цялата?

— Нали това ми разправям! До последната глупост.

Ем Пи вдигна вестника от масата пред себе си и го размаха, за да го види съдията.

— Ето любимия ми пасаж — каза той, широко усмихнат. — Цитирам: „Това дело е подигравка с правосъдието, един влак, натоварен с лъжи, измислици и клевети, в който на прокурора е отредена ролята на машинист“, заяви анонимен източник. „Ако Коневич бъде върнат в Русия, там ще го ликвидират. Ръцете на прокурора ще бъдат изцапани с кръвта му, сякаш самата тя лично го е убила.“ Край на цитата. — Ем Пи се усмихна мило на стенографката. — Сали, ако обичаш, впиши това в протокола. Особено литературния образ за машиниста на влака, натоварен с лъжи, измислици и клевети. Тази част много ми хареса.

Париш скочи от мястото си.

— Протестирам, ваша светлост! — изкрещя тя, зачервена от гняв. — Подобни очевидни клевети нямат място в официален съдебен протокол.

Негова светлост реши да се намеси. Прокурорката беше права, прочетеният пасаж си беше нагъл опит за очерняне и нищо повече. От друга страна, самата тя бе представила изрезки от вестници като доказателствен материал. Независимо дали това й се харесваше, тя бе дала повод на Ем Пи да развие темата. Сега, дори той да я сгазеше като валяк, можеше да се сърди единствено на себе си.

Пък и да си го кажем право, подобни надвиквания бяха рядкост в имиграционен съд. Той блъсна стола си назад, сключи пръсти зад тила си и се приготви да наблюдава зрелището.

— Но защо? — запита учудено Ем Пи. — Нима не сте съгласна с тях?

— Разбира се, че не!

— Ама много ви моля, госпожице Париш! Статията си е чудесна. Добре аргументирана, балансирана, безпристрастна…

— Това е един нагъл, изкривен, клеветнически, позорен бълвоч, господин Джоунс! И вие го знаете. Едва ли е случайно, че репортерката ви е стара приятелка от колежа. Тя дори не си е дала труд да представи, поне формално, гледната точка на правителството. Поведението й граничи с грубо нарушение на професионалната етика.

За миг Ем Пи се сепна и спря. Откъде знаеше тази за студентското им приятелство? Имаше само един начин; през съзнанието на Ем Пи премина ужасяваща мисъл, но той с усилие се опомни и продължи:

— Ами дайте я под съд тогава! — сопна се той, докато мислите му витаеха другаде. Откога ли телефоните му се подслушваха? Кой ли го подслушваше? Колко и какво бе успял да чуе?

— Може и вас да съдя. И двамата прекрасно знаем чий е този гнусен цитат. Ваш!

— Добре де, съдете ме. Да видим дали ви стиска! — Той развя вестника под носа й като червена пелерина пред бик.

— С радост бих го направила — озъби се тя. — Ако не беше невъзможно да се докаже, щях да ви ошушкам до последния парцал.

— Спестете ми заплахите си, ако обичате. Всеки адвокат, който си струва парите, би разорил „Ню Йорк Таймс“ и би ме натикал в приют за бездомници.

— Не смейте да се държите надменно! Тя ще се оправдае с Първата поправка. А пък вие ще й пригласяте с лъжите си.

Внезапно Ем Пи смени тактиката на 180 градуса, гласът му запрелива от любезност и съчувствие. Той откъсна листа със статията, смачка го на топка и го запокити на пода.

— Знаете ли какво? Напълно съм съгласен с вас, госпожице Париш! Какво по-лошо от това да станеш жертва на вестникарски клевети и компроматна война! Някакви жалки драскачи да хвърлят кал по доброто ти име, по човешкото ти достойнство! Ако за юрист като вас е трудно да се защити, какво да каже обикновеният гражданин! Може да съди клеветника, но какви са шансовете му да получи удовлетворение? Може да твърди, че всичко са лъжи, на кой ще му повярва? Анонимните източници пускат на медиите всякакви мръсотии, а колкото по-сочна, по-пикантна е една лъжа, толкова по-бързо и по-далеч се разпространява. Един вестник я публикува, друг я цитира от него, трети я украсява, докато тръгне лавина от лъжи. И колкото са по-нагли и безобразни, толкова повече мастило отива за тях. Първо ги пускат на вътрешните страници, после на първа, накрая по кориците на списанията. Тъжна история!…

Използването на мъжки род в съчувствената му пледоария не оставяше никакво съмнение, че Ем Пи няма предвид нея. Изведнъж той усети как Алекс мушна бележка в дланта му. „Запитай я дали началниците й са помолили екип от руски прокурори да дойдат в Америка, за да потвърдят обвиненията!“ Ем Пи прочете бележката; той нямаше представа какво има предвид Алекс, нито откъде разполага с такава информация, но в случаите с ФБР и „Орангутан“ бе уцелил в десетката. Затова кимна.

Париш вече бе решила за себе си, че мрази Ем Пи Джоунс. От самото начало го бе разбрала накъде бие, но беше невъзможно да парира или смекчи контраудара му. Той я бе натикал в ъгъла и я бе принудил да мине в самозащита.

Но поне всичко приключи, помисли си с облекчение тя, когато той млъкна.

Истината бе доста различна: Ем Пи още загряваше и тепърва щеше да се впусне в офанзива.

Той се обърна към съдията:

— Тъй като госпожица Париш помоли тези изрезки от вестници да се приемат като доказателствен материал, аз бих желал да я запитам за протокола дали тя лично вярва на всяка дума, написана в тях? Казано другояче, дали смята, че те отразяват вярно и точно действителността?

Няколко мига негова светлост размишлява върху тази доста многозначителна молба. Дали беше справедлива и основателна? Все пак нейна беше идеята целият този боклук да бъде приет за доказателство на тезата на обвинението.

— Госпожице Париш, за протокола, смятате ли, че всички тези статии отразяват вярно и точно действителността?

За момент тя замръзна. После отговори неуверено и със запъване:

— Не бих гарантирала достоверността на всяка дума, изказване и твърдение във всяка една статия. Като цяло смятам, че… въпросните материали отразяват с… хм, достатъчна степен на точност престъпните действия на Коневич.

Перфектен отговор, с който можеше само да се гордее — прецизно формулиран, премерен и предпазлив. Благодарна беше на Ем Пи, задето й бе вдигнал такава лесна топка; с ответния удар тя до голяма степен поправи вредите, които малко преди това си бе причинила.

Ем Пи продължи, не по-малко предпазливо:

— Ваша светлост, бихте ли запитали обвинението доколко е вярно това, че министърът на правосъдието на Русия изпраща тук екип от прокурори, които да представят доказателства за престъпната дейност на господин Коневич пред нейния правен отдел?

Устата на Париш внезапно пресъхна. Самата тя бе научила новината само преди два дни, и то под условие за пълна конфиденциалност. Това бе по-скоро крайна мярка, в случай че на съдията му хрумнеше да се прави на глупак и да постанови безобразно съдебно решение. Но откъде знаеше Джоунс? Как бе изтекла тази информация? Колко знаеше? Стотици въпроси без отговор се блъскаха в черепната й кутия.

— Госпожице Париш?

Тя нямаше избор, освен да каже истината.

— Да.

— Моля да я запитате защо е необходим подобен екип — помоли Ем Пи, който сам не разбираше откъде Алекс е научил тази любопитна подробност, но имаше намерение да я използва докрай.

— Не знам. Решението не е мое — каза тя, като се опитваше да се измъкне.

— Решението не е ваше? — повтори недоверчиво съдията.

Тя отвърна безпомощно:

— Това е решение на отдела.

Ем Пи прецени, че е дошъл моментът да нанесе смъртоносния удар.

— Ваша светлост, попитайте я на какво основание е взето това решение.

Негова светлост разтриваше с длани слепоочията си.

— Добра идея. И така, госпожице Париш, на какво основание е взето решението?

— Нямам представа.

За пореден път Ем Пи й се притече на помощ.

— С любезното съгласие на съда аз бих съдействал на колежката да разбудим тази мистерия.

— Не знам за нея, тя може и да не е особено съгласна, но аз лично съм съгласен, че и отгоре! — отвърна съдията, внезапно изоставил всякакви официалности. И без това от известно време го сърбеше устата да я обвини в неуважение към съда. На няколко пъти я бе хванал да лъже. Вече не й вярваше и на една дума. А сега вече се съмняваше и дали изобщо е нормална.

С цялата увереност, на която бе способен в момент като този, Ем Пи заяви:

— Очевидно собствената й служба изпитва съмнения относно фантасмагориите, които се пишат в руската преса по адрес на моя клиент. Що се отнася до доверието й към руския министър на правосъдието, за мен е ясно, че началниците й са на друго мнение и са помолили руснаците да дойдат на място, за да докажат твърденията си.

— Вярно ли е? — запита съдия Евърстън с поглед, от който по кожата й излязоха циреи.

Тя превъртя през съзнанието си всички възможни отговори, които можеше да му даде. Да, вярно е. Само че умишлено е извадено от контекста. Не, по-добре да не казвам това, реши тя, иначе Джоунс ще поиска да чуе какъв е контекстът. А контекстът бе, че лично директорът на ФБР искаше руското семейство да бъде депортирано, каквото и да костваше това.

Ах, как мразеше това дело! Бяха й го нахлузили на шията в последния момент, с най-гадни закани какво ще й се случи, ако се провали. А тя бе служебно задължена да защитава според способностите си интересите на правителството на Съединените щати.

— Нямам представа! — сопна се тя, като се питаше наум какво ли щяха да си кажат началниците й, когато прочетяха протокола.

— Обявявам делото за висящо до представяне на доказателства — заяви внезапно съдията, като изгледа гневно Ким Париш. Ако погледът му имаше собствено тегло, тя щеше да бъде премазана под стотици тонове едва сдържана ярост. — Това е най-калпаво изготвеният обвинителен акт, който съм разглеждал през живота си. Разочарован съм, госпожице Париш. Очаквате да натисна спусъка за незабавно депортиране на обвиняемите, а имате нахалството да ми подавате празен пистолет.

Тя събра отломките от някогашната си смелост и изрече:

— Правителството на Съединените щати моли почитаемия съд господин Коневич да остане в ареста, докато установим основателността на руските обвинения срещу него.

Съдията си придаде шокиран и огорчен вид.

— Госпожице Париш, спомняте ли си какво ви предупредих преди две седмици?

— Да, ваша светлост.

— И сега искате от мен да постановя безсрочното задържане на ответника, докато вие и подобните ви решите дали е виновен по повдигнатите му в Русия обвинения?

— Не съм казала безсрочно. Ще придвижим нещата колкото се може по-бързо и щом сме готови, ще уведомим съда.

— И кога ще стане това?

— В най-лошия случай до няколко месеца. Може и до седмици. — Истината беше, че самата тя нямаше никаква представа.

— Господин Джоунс?

Както можеше да се очаква, на лицето на Ем Пи се бе изписало такова страдание, сякаш го бяха ударили с чук по коляното.

— Връх на несправедливостта е моят клиент да бъде оставен в ареста само защото властите са имали съмнителни основания за арестуването му. Това е нечувано безобразие и…

Париш го прекъсна:

— Алтернативата е да позволим на вероятен престъпник да избяга от заслужено възмездие за престъпленията си и вероятно да ги извърши отново. Той разполага с всички ресурси за бягство и веднъж вече е бягал. Както показва огромният обем от медийни материали, господин Коневич е печално известен беглец от закона в Русия. Най-известният руски бандит. Делото се наблюдава най-внимателно от висшето държавно ръководство на Русия и от руския народ. Руснаците дадоха ясно да се разбере, че от успешното ни справяне със случая ще зависи тяхното сътрудничество с нас в правната област. В Русия се намират хиляди американски граждани. Всички те са изложени на риск. Ние съзнаваме и предварително се извиняваме за всички неудобства, причинени на господин Коневич. Но изрично поставяме ударение върху нуждите на държавата пред личното му удобство.

Внезапно съдията усети, че купищата хартия в двата кашона на половин метър от дългия му нос тежат не килограми, а тонове. Той седеше и гледаше замислено кашоните, които показваха, ако не друго, печалната слава на Коневич в собствената му родина. Тази жена току-що бе казала нещо важно.

Негова светлост свали очилата си и се наведе напред.

— С особено неудоволствие удовлетворявам вашето искане Коневич да остане в ареста до изясняване на случая.

— Благодаря, ваша светлост!

— Не ми благодарете, госпожице Париш! Вместо това ме чуйте внимателно какво ще ви кажа. Искам господин Коневич да бъде прехвърлен във федерален затвор. Незабавно го махнете от този вонящ предварителен арест!

— Разбирам.

— Намерете му приятно, спокойно местенце. Не желая той да страда излишно заради очевидната ни некомпетентност. Ясно ли е?

— Имате думата ми.

Той се надвеси още по-силно напред.

— Искам да бъде настанен в някой център за задържане, който прилича повече на курорт, с тенис кортове, сателитна телевизия, с прилична храна, която да може да се яде. В приятна обстановка без стени и бодлива тел, където съквартиранти да са му образовани данъчни измамници, а не серийни убийци и изнасилвачи на деца.

— Разбирам.

— Следващия път искам господин Коневич да се яви пред мен закръглен и с тен. Да е отегчен от градинарство и от слушане на историйки за борсови спекуланти и всякакви мошеници, които се хвалят с големите си удари.

— Имате моята дума.

— Протестирам — извика от мястото си Ем Пи.

— Ами протестирайте си, това ви е работата.

С тези думи негова светлост се смъкна припряно от високия си стол и с развята тога побягна от собствената си съдебна зала.

26

Ругаха я като добиче. Чувстваше се унизена до крайна степен. Това бе първата й среща очи в очи с директора на ФБР и министъра на правосъдието и докато стискаше зъби и ги псуваше наум, Ким Париш тайно се молеше тя да остане последна. И двамата не й бяха преки началници, но имаха огромна власт и я болеше да я обиждат.

Собственият й директор наблюдаваше сцената отстрани, като видимо избягваше да се навира между шамарите.

Само преди две седмици бе навършила петдесет. С Лора Тингълман бяха на една възраст, а Тромбъл беше с дванайсет години по-млад от нея. Което не му пречеше да я навиква, сякаш беше ученичка в отделенията, дошла в час, без да си е подготвила домашното.

— Не всичко е загубено — възрази неуверено тя, като избягваше пронизващите им погледи. — Той остава в ареста. Ще дойде и нашият ред.

— Тоя тип трябваше вече да е в самолета за Москва! — изрева Тромбъл, като удари с длан по масата. — Ти провали всичко. Случаят беше опечен, но ти го провали!

— Не беше мое решението за тези руски прокурори. Бях притиснала Коневич в ъгъла, когато Джоунс извади този коз.

— Че откъде може Джоунс да знае това?! — попита Тингълман, видимо озадачена.

Ким Париш вдигна рамене и каза:

— Вие ми кажете!

Тромбъл разглеждаше съсредоточено върховете на обувките си. Записите от подслушвателните устройства в кантората на Джоунс бяха тихомълком прослушани същия следобед от екип от десет агенти. Нищо по въпроса за руските прокурори. Нито в телефонните обаждания на Джоунс, нито дори в частните му разговори с колеги от кантората. Нито дума, нито дори намек.

Той изгледа злобно директора на СИН.

— Твоята служба тече отвсякъде като сито. Тоя тип Джоунс не работеше ли едно време за теб? Явно някой от вашите прокурори му е изтропал работата.

— Може пък да е бил някои от твоите — не му остана длъжен шефът на Париш, внезапно озлобен от факта, че се опитваха да го намесят и него. — Двамата с госпожица Париш бяхме единствените, които знаехме за това. Във всеки случай не съм му казал аз.

— Кога пристигат тия руснаци? — попита Лора Тингълман, колкото да ги прекъсне. Тя не обичаше конфликтите.

— Евентуално до няколко месеца — отвърна Тромбъл и още докато го казваше, му хрумна нова идея.

— После ще минат още поне месец-два, докато предадат информацията на някой от вашите прокурори — пресметна Тингълман, обръщайки се към директора на СИН, като подбираше внимателно думите си и избягваше погледа на Ким Париш. Изразът „някой от вашите прокурори“ бе ясен намек към нея: това момиче или трябваше да се старае малко повече, или лесно щяха да й намерят заместник.

— Горе-долу така стоят нещата — отвърна шефът на Париш, който явно нямаше намерение да я защити.

— Значи, да кажем, общо шест месеца? — попита Тингълман.

Тромбъл се усмихна и кимна.

— Може и повече — каза той. — Като нищо ще отнеме цяла година. Трябва да се обадите на съдията — добави той. — Кажете му да има търпение. Подчертайте важността на случая.

Тя кимна.

Шефът на Париш каза:

— Ще зачисля още двама прокурори към екипа на Ким. Това ще ускори нещата.

Тромбъл го изгледа, сякаш беше слабоумен.

— Нищо подобно няма да направиш.

— А, така ли?!

— След като Коневич е в ареста, какво сме се разбързали?

— Виж какво, досега всички ми дишахте във врата да свърша по-бързо работата. Какво ви става, че изведнъж престанахте да бързате?

Въпросът не смути Тромбъл ни най-малко.

— Госпожица Париш досега е работила под огромно напрежение. Погледнете я само, та тя е напълно изтощена! Но скоростта на производството вече не зависи от защитата, нали така? Трябва й време да се организира, за да изпипа добре нещата.

Този внезапен прилив на загриженост сам по себе си беше тревожен сигнал. Тромбъл прекоси помещението и потупа Ким Париш по гърба.

— На добър час, госпожице прокурор. Следващия път гледайте да отбележите точка, иначе…

Съвещанието приключи внезапно за всеобща изненада и за огромно облекчение на Ким Париш. Тя си тръгна толкова бързо, че мокетът под подметките й подпуши.

Останаха само Тромбъл и Лора Тингълман. Насаме. Само те двамата в обширния кабинет, изпълнен с толкова власт и такива тежки отговорности.

Тромбъл се извърна към нея и отбеляза:

— Съдията ти повери Коневич да го пазиш. Само кажи, и той веднага ще се озове във федерален затвор.

— Ами има едно много приятно затворно общежитие в Пенсилвания. Там слагаме всички магнати от Уолстрийт. Сред природата, в пасторална обстановка и така нататък.

— Ама ти няма да се оставиш някакъв жалък имиграционен съдия да ти нарежда какво да правиш, надявам се? И да въртиш опашка като пале в краката му…

Гадничка забележка, от която се бъзна. Но Тромбъл бе прав: Евърстън беше скромен съдия от някакъв забутан имиграционен съд. Докато Лора Тингълман в края на краищата беше министър на правосъдието на Съединените щати. Тя не откъсваше очи от лицето му.

— Какво си намислил, Джон?

— Нали разбираш важността на това дело?

— Я ми припомни!

— Руската мафия постепенно превзема големите градове по крайбрежието. Това е най-новият вид организирана престъпност и не е никак лицеприятна. По кръвожадност тия типове получават десетка по десетобалната система. В момента те са във война освен с нас едновременно и с италианската мафия, с чернокожите банди, с колумбийци и мексиканци, война за преразпределение на територии. Руснаците са много добри във водене на такъв вид война и са много, много жестоки. Те са научени да оцеляват и процъфтяват в най-тоталитарното общество на света. Нека не забравяме това. Представете си какво могат да постигнат в отворена, либерална демокрация като нашата. Та ние сме страшно уязвими. Успеят ли да се задържат тук, да пуснат корени, те ще се превърнат в поредната могъща криминална институция на Америка. Едно ново раково образувание, от което никога няма да се отървем.

— И Коневич е ключът към проблема, така ли? — попита тя, като го наблюдаваше внимателно, подпряна на месестите си лакти.

— Да, руснаците ни го казаха пределно ясно. Той е доказан престъпник, Лора. Откраднал е стотици милиони. Дадем ли им Коневич, в замяна те ни дават право да поддържаме бюро в столицата им с двайсет души агенти, с пълен достъп до всякакви оперативни данни за руската мафия. Ще ни зачислят офицери за връзка и просто ще си обменяме информация. Това е направо златна мина за нас. Ще прекършим гръбнака на руските бандити.

— Разбирам.

— Разбери и още нещо. Тоя тип Коневич ни бърка с пръст в окото, Лора. За срам и позор! Пред очите на медиите. Някакъв скапан чужденец експлоатира слабостите в нашата правораздавателна система, кара ни да изглеждаме като евнуси! Това е много опасно.

Тя потъна още по-надолу в стола си. По челото й си появиха поне още десетина бръчки. Тромбъл удобно премълча факта, че лично е наредил медийната саморазправа със семейство Коневич, че заради него случаят вече месеци не слиза от първите страници на вестниците, като по този начин е привлякъл общественото внимание към изхода на делото. Сега той вече съжаляваше за това — беше ужасна грешка, — но нямаше какво да се направи, жребият бе хвърлен.

Той се наведе към Лора Тингълман и постави ръка на рамото й.

— Ти реши в кой затвор да го тикнеш. Ако се опитва да те разиграва, дай му да се разбере.

— Прав си — каза Тингълман, обзета от внезапен прилив на някакво подобие на решителност.

— Избери най-мръсната и воняща дупка от всички федерални затвори. Сложи го при утайката на обществото. В седмия кръг на ада, където храната не става за ядене, а насилието не спира и за миг. Остави го да гние там, докато почне да ни се моли да го изритаме от страната.

— Мисля, че като омекне, ще може да види и нашата гледна точка — съгласи се тя.

Михаил най-после бе успял да постави подслушвателни устройства в голямата черна лимузина. Месеци наред бе чакал своя шанс, но той просто не му се удаваше. Освен това трябваше да го направи така, че в никакъв случай да не го хванат, защото иначе цялата операция щеше да отиде по дяволите. Но един мразовит следобед шофьорът се бе мушнал в някакво кафене, за да се постопли, като бе оставил колата с работещ двигател и отключени врати. Михаил се приближи незабелязано, приклекна отстрани и полека отвори задната врата. Постави един бръмбар в дълбоката цепнатина между възглавниците на задната седалка; после за всеки случай прикрепи втори отдолу към металната рамка на предната.

Обхватът на предавателите беше по-малко от километър, и то при ясно време. Но все пак те даваха на Михаил две важни предимства. Първо, можеше да чува всичко, което си говореха пътниците в колата, и да записва всяка тяхна дума. И, второ, вече не бе принуден да поддържа визуален контакт с лимузината при седмичните им срещи по улиците на Москва. Засега те не бяха забелязали присъствието му, но Михаил бе твърдо решен да доживее дълбока старост и един ден да умре мирно и тихо в леглото си.

Този ден лимузината беше паркирана на няколко метра встрани от обичайното си място на брега на Москва река. Михаил бе заел позиция в колата през три преки; на коленете си държеше приемник — записващо устройство, с усилен докрай звук. Отпиваше малки глътки кафе от термос и слушаше напрегнато. Голицин, Татяна и Ники бяха на задната седалка с чаши в ръка и както всяка седмица обменяха информация, спореха и обсъждаха следващия голям удар.

Ники, кисело: „Доколкото си спомням, ти ми обеща, че ще е лесно. Детска играчка, така ми каза!“

Голицин: „Е, добре, излъгах те. И какво?“

Ники: „Как какво, бе?! Деветима от хората ми са убити. Взривиха ми две заведения, някой се опитва да прецака и наркобизнеса ми. Ето, миналата седмица един пласьор ми отмъкна половин милион долара. Всеки път когато ударя някоя фирма на Ходорин, и мен ме удрят, и то два пъти по-яко.“

Татяна, с примирителен тон: „Защо смяташ, че Ходорин стои зад това, Ники? Та той е само бизнесмен!“

Ники: „Защото на всеки труп намирам закачена бележка: Остави «Предприятия Център» на мира или ще ти насиним гъза! И знаеш ли какво? Гъзът ми е вече насинен!“

Голицин, раздразнено и леко разсеяно: „Тоя тип така и не се обади!“

Татяна: „Кой на кого не се обади, Сергей?“

Голицин: „Юри Ходорин. Досега не е помолил моя човек да поеме охраната на фирмата му.“

Ники: „Все на някого се е обадил, това мога да ти кажа. Ще ти кажа и на кого. На някой, който не си поплюва, ама никак!“

Татяна: „Не можем просто така да го оставим. Не и сега. Тоя тип притежава два милиарда долара, Ники!“

Ники: „Само това повтаряш. Ама нали не си подлагаш ти задника на ритниците му! Казвам ти: тоя тип е хитър!“

Голицин: „Колко е хитър?“

Ники: „Миналата седмица няколко от моите хора отиват да му сложат малко динамит в един от складовете. Онзи, за който си говорихме. Изклаха ги като зайци!“

Михаил така се изсмя, че за малко не се задави с кафето си. Той бе подслушал плана им предната седмица и тихичко бе подал информацията на своя стар приятел от милиционерските години — същия, който сега отговаряше за охраната на Ходорин. Той бе свършил останалото, и то с брутална ефикасност според думите на самия Ники.

Татяна: „Възможно ли е друга групировка да ти е обявила война? Такива неща се случват във вашите среди или се лъжа?“

Ники: „Много умно, как не се бях сетил досега!“ И след кратка пауза: „Не си навирай носа в неща, които не разбираш! Никоя групировка няма да ми оставя бележки да не закачам Ходорин.“

Татяна: „Хайде, хайде, Ники! Ние инвестирахме месеци време в тази операция. «Предприятия Център» са идеалният обект. Петстотин милиона долара паричен резерв! Това са пари, Ники, в брой! Трябва да сме идиоти, за да се откажем в този момент.“

Ники, вероятно сочейки с пръст Голицин: „Той е виновен! Нали щеше да вкара свой човек вътре! Какво стана с неговия човек, а?“

Да бе, какво стана с бедния човечец? В този миг Михаил умираше от желание да се изхили в лицата им.

Настана продължително мълчание, през което Михаил се подсмихваше доволно на себе си. Той и без пари би приел да върши тази работа. Нямаше търпение да сподели чутото с капитан Юрченко, новия завеждащ сигурността на „Предприятия Център“. Двамата щяха да извият врата на бутилка водка, да се изтегнат на столовете си и да се хилят до припадък на безсилната злоба, която се изливаше от високоговорителя на коленете му.

След малко Голицин се окопити и каза: „Добре де, ще намеря начин да вмъкна свои хора при тях. А сега, как вървят нещата с оня Коневич?“

Ники, подигравателно, към Татяна: „Ами да, ти не беше ли казала, че работата е опечена?“

Татяна: „Нещата са под контрол. Тромбъл ми се обади тази сутрин. Коневич е във федерален затвор в Атланта. Тромбъл ми се закле, че е тикнал нашия общ приятел в най-смрадливата дупка на земята.“

Ники, с тон на познавач: „Чувал съм, че там имало такива пандизи, че направо не е за вярване…“

Татяна: „В момента им забъркваме такъв обвинителен акт, че техният съд ще го преглътне без водичка.“

Голицин: „Аз разполагам с експерти с десетилетен опит в този вид дела. Мога ли да помогна с нещо?“

Татяна: „Не смятам, че това е много уместно. Екипът, който е натоварен да изфабрикува доказателствения материал, после ще трябва да иде до Америка, за да го представи официално на техните прокурори. Ако ще лъжеш, трябва поне да го правиш убедително, не смяташ ли?“

Всички се засмяха на тази шегичка.

Трите дни, прекарани във федералния транзитен център в Атланта, докато онези от Министерството на правосъдието разгорещено спореха помежду си кой от многото затвори в щата е най-ужасният за момента, бяха истински подарък за Алекс. Въпреки многократните му и настоятелни му молби никой не благоволяваше да го уведоми къде точно го пращат.

Два дни след последното му явяване пред съда двама полицаи го изведоха от килията му в затвора на Александрия с думите: „Сбогувай се със сладкия живот.“ Един Боинг 737 на Дирекцията на затворите превози Алекс и двамата му пазачи до частен хангар на международното летище в Атланта, където ги чакаше лъскав черен ван без прозорци, за да ги откара до гигантския, разпръснат върху огромна площ федерален затвор край столицата на щата Джорджия.

Още щом постъпи в транзитния център, където го предупредиха, че е съвсем за кратко, Алекс вече знаеше, че не му е писано да се наслади на приятния курорт, обещан от съдията.

Заключиха го в тясна килия с един рецидивист изнасилвач на име Ърни, който си падал основно по малки момченца, но се задоволявал и с момиченца в зависимост от моментното си настроение. Беше дребен, подвижен и странно общителен човечец, когото всички останали затворници избягваха като прокажен. Дори Алекс се гнусеше да разговаря с извратен тип като него.

Транзитните затворници, които преминаваха през този портал към ада, се деляха на две категории: закоравели рецидивисти, обръгнали на всичко ветерани на затворната система, и такива като Алекс — новобранци с разширени от ужас очи, които тепърва очакваха да бъдат запокитени в този нов и плашещ свят.

Ветераните се радваха на възможността да демонстрират богатия си опит и се държаха като палави колежани след великденска ваканция. Подвикваха си приятелски един на друг, с наслада разказваха пикантни историйки за живота отвън, разменяха си имена на познати другари по килия от предишни престои в затвора. Единствената забранена тема бе последното им престъпление — онова, за което току-що отново се бяха озовали зад решетките. Алекс попиваше всяка дума, всяка хвалба. Наблюдаваше всяко движение, всяка подробност по езика на тялото им, жестовете им, начина, по който носеха затворническите си дрехи — всичко това той запечатваше в съзнанието си с най-големи подробности и нюанси. Стой с наведена глава, казваше си той, но си отваряй очите и ушите. И на всяка цена избягвай да се взираш в човека насреща — едно малко невнимание в подобна среда можеше да се изтълкува като покана за групово изнасилване или нещо по-лошо. Пред приятели и врагове, пред затворници и надзиратели, няма значение пред кого, прави се, че не ти пука, или още по-добре, постарай се с усилие на волята действително да не ти пука. Не се доверявай никому. И най-важното — златното правило на затворническия живот — никога, при никакви обстоятелства не тропай другаря си.

На четвъртия ден наблюденията на Алекс бяха прекъснати от двама надзиратели с каменни физиономии, които го изведоха от транзитната му килия и през поредица от дълги коридори с килии от двете страни и някакъв голям вътрешен двор го доставиха в новия му дом. С пристигането си той бе подложен на дълга и уморителна обработка, включваща пореден душ, поредно обезпаразитяване и поредно обстойно претърсване, включително на естествените отверстия на тялото.

Ърни, бившият му съкилийник, го очакваше и в новата килия, ухилен до уши. Хладната неприязън на Алекс към този жалък извратен тип в транзитния център не бе убягнала от вниманието на надзирателите и те се бяха погрижили да ги съберат отново, с което да направят живота му в затвора с няколко степени по-непоносим.

Ърни бе пристигнал в килията им няколко часа преди това — достатъчно, за да се погрижи за вътрешното й оформление. Стените вече бяха облепени с цветни снимки на момченца и момиченца, някои почти бебета, изрязани от лъскави списания.

Този затвор със среден режим на изтърпяване на наказанията бе специално подбран за Алекс Коневич въз основа на последните статистики за бруталността и насилието в американската затворна система, отчитани по сложна комбинация от критерии и показатели, и то едва след като шефът на Дирекцията на затворите към Министерството на правосъдието лично се бе заклел, че по-отвратителен от него няма и не може да се намери на картата.

Истината бе, че откъдето и да се погледнеше, съседният затвор със строг режим превъзхождаше по-малкия си събрат по практически всеки показател: убийствата за последната година бяха с три повече, нападенията с особена степен на жестокост — с осемдесет процента повече, средният брой дни в карцера на глава от затворническа популация — с близо трийсет повече, а броят на регистрираните случаи на СПИН — със седемдесет процента повече, отколкото в конкурентното изправително заведение.

Като крайна равносметка затворът със строг режим край Атланта беше извън всякакво съмнение далеч по-непривлекателен от този със среден режим, разположен също недалеч от града. Можеше без преувеличение да се каже, че той представляваше истинска гнойна язва във федералната затворническа система.

Ала затворът със среден режим, на който се бяха спрели, притежаваше друго неоспоримо предимство, което в крайна сметка натежа в негова полза: тъкмо защото режимът беше по-свободен, Алекс щеше да бъде принуден да се движи сред останалите затворници. Два часа на ден в карето, през което време да се среща с всевъзможни убийци, наркотрафиканти, гангстери, серийни изнасилвачи, педофили и всякаква друга престъпна паплач. Два пъти седмично душ в открито помещение без преградни стени, при минимален надзор от страна на охраната. Три пъти на ден хранене в огромна столова, където свиванията бяха толкова често явление, колкото и породистите южни хлебарки.

Никой не се съмняваше, че още с влизането си Алекс Коневич ще се парализира от ужас. Та той беше руски новобогаташ, човек, свикнал от съвсем млад да си доставя всякакви удобства и най-изтънчени удоволствия и да не се лишава от нищо. Той просто беше абсолютно неподготвен за всичко това. Те бяха убедени, че още първите дни ще се прекърши и ще ги моли да го качат на първия самолет за Русия. Или пък преди това щеше да си навлече гнева на някой от останалите затворници и да го откарат в ковчег в родината му. В края на краищата руснаците не бяха уточнили как точно го искат — жив или мъртъв.

Ала най-важният аргумент в полза на този затвор, черешката на тортата, така да се каже, бе твърде високият процент кубински имигранти сред затворническата популация. Действително, в демографския състав присъстваше обичайната за такива заведения взривоопасна смес от враждуващи помежду си черни банди със зловещи имена; там бяха и членовете на Бялото братство с наперено полюляващи се походки и напомпани мускули; не липсваха и всякакви маргинални формации, чиито членове се събираха на тумби по ъглите, всеки с характерните си отличителни знаци за групова принадлежност и социален статус. Ала кубинците доминираха над всички. Те тероризираха останалите групи, тормозеха надзирателите, контролираха черния пазар и трафика на дрога в затвора и като цяло правеха каквото си искат.

Главатарите им бяха нещо като постоянна институция — шайка от трийсетина кръвожадни главорези с доживотни присъди, подбрани и изпратени с гемия от Кастро в края на масовото преселение през 1980 г., когато кубинските власти бяха натирили хиляди недоволни от режима с лодки и малки корабчета през Мексиканския залив, от пристанището Мариел до бреговете на Флорида. Тогава имиграционните власти бяха получили сигнал за пристигането им от кубински затворник, който се надяваше тази малка услуга да му бъде щедро възнаградена. Човекът ги бе предупредил, че Кастро готви най-голямото си отмъщение на Америка, и това никак не бе преувеличено: тези хора бяха непоправими злодеи, усъвършенствали се от най-крехка възраст в убийства, изнасилвания и обири. Утайката на утайките, която, веднъж оставена да плъзне по улиците на Америка, щеше да предизвика такъв хаос, какъвто малцина можеха да си въобразят.

Трийсетте бяха прихванати още при слизането си от кораба на един живописен плаж южно от Маями и изпратени право в затвора със среден режим край Атланта. Това само по себе си беше грешка, но тъй като не им бе предоставена възможност да се проявят на американска територия, нямаше правно основание да бъдат тикнати в затвор със строг режим, където очевидно им беше мястото.

Още на втория ден след пристигането на Алекс в затвора един от надзирателите по изрични указания на директора намекна на кубинците, че новият младеж в килия 83Д е фрашкан с мангизи. Към средата на третата седмица от пребиваването му в неговия нов дом Хористите от Мариел — както бяха известни кубинските гангстери — решиха, че е време да го запознаят със себе си.

* * *

Алекс беше влязъл преди минута под душа, когато го наобиколиха трима мъже.

— Какво обичате, момчета? — попита той с престорено учтиво безразличие, докато всяка клетка от тялото му крещеше: „Бягай!!! Бягай колкото те държат краката и не се обръщай назад!“

Старшият на триото — дребен, но жилав мъж с мазна, леко прошарена черна коса и дълбоки белези от нож по челото и лявата буза — пристъпи към него.

— За какво си вътре? — попита той със силен кубински акцент.

— За нищо.

— Нищо, а? Просто така, на гости?

— Е, добре. По скалъпени обвинения.

Смехът на мъжа прозвуча като тебешир, стържещ по грапава черна дъска.

— Е, и ние сме така.

— Истината ви казвам. Делото ми още не е приключило.

— Ти си руснак — констатира мъжът, минавайки по същество.

— Бях. Сега съм американец.

Мъжът пристъпи още крачка напред и се спря на две педи от Алекс.

— А пък аз съм кубано — обяви с неприятна усмивка той, като изпъчи гърди — и мразя руснаците. Най-гадните копелета на света. Вие държите оня мръсник Кастро на власт.

Изведнъж къпещите се наоколо започнаха да спират душовете и един по един се заизнизваха към съблекалнята. Ако внезапно се бе задействала пожарна аларма, едва ли би изпразнила толкова бързо помещението. Тримата мъже, заобиколили Алекс, бяха напълно облечени със затворнически костюми, ръцете им бяха пъхнати дълбоко в джобовете. Воняха на стара пот и безброй изпушени цигари. Явно не им се случваше често път към затворническата баня.

Алекс преглътна страха си и продължи да се сапунисва под мишниците.

— Искате да кажете, че комунистите го държаха на власт — отвърна Алекс, като хвърли поглед наоколо. Прави се, че не ти пука, повтаряше си наум през всеки няколко секунди той. Не гледай уплашено, не се усмихвай, контролирай дишането си. Давай си вид, че да стоиш гол пред тези трима бандити не представлява по-голяма опасност за теб, отколкото да тичаш по пистата за тренировки на затворническото игрище. Надзирателят, който допреди малко се мотаеше край вратата, мистериозно бе изчезнал.

— А ти какво? Не си бил комуняга, така ли?

Алекс поклати глава.

— Определено не.

— А, така ли? А какво е това тук? — мъжът посочи с пръст сърпа и чука върху гърдите на Алекс.

— Спомен от бивши комунисти, които нещо ми бяха сърдити — информира го Алекс, без да изпуска от очи другите двама, които се бяха разгънали във ветрило и преграждаха пътя му отвсякъде.

— За какво ти се сърдеха?

— Защото финансирах избирането на Елцин за президент.

— Ти, сам? — мъжът се извърна към другарите си и се изхили. — С твои пари, а?

— Точно така. Аз сам. Помогнах му финансово, за да победи Горбачов.

Последното разкритие бе предназначено да снеме напрежението, но вместо това предизвика подигравателни усмивки.

— А знаеш ли кой съм аз?

Алекс продължи да сапунисва ръцете си, без да отговори.

— Наполеон Бонапарт. Ако ти си победил комунизма в Русия, аз съм оня дребен чешит, дето завладя цяла Европа — каза мъжът и се изсмя на собствената си тъпа шега. Другарите му го последваха; техният противен кикот отекна между стените на банята. Алекс се насили да изкриви устни в широка усмивка.

— Всъщност ти си Мануел Гонзалес, викат ти Мани. Роден си в малко селце на име Мадейра, на четирийсет и шест години си, от които трийсет и шест си прекарал в затвора. Убивал си хора с пистолет, нож и гарота, но предпочиташ с голи ръце. Пиеш кафето си с две бучки захар, без мляко. Любимото ти предаване по телевизията е „Маями Вайс“, макар да подозирам, че винаги си на страната на лошите. — Той млъкна за миг, колкото да се усмихне още по-широко. — Достатъчно неща ли научи за себе си?

Долната челюст на Мани увисна, но той бързо се окопити и отново зае позата на отегчено превъзходство със съответната презрителна усмивка на лицето.

— Хитър ми се пишеш, а?

— Просто поразпитах. — Колкото можеше по-небрежно, Алекс постави сапуна върху металната поличка на стената. — Бих ти препоръчал за следващия път и ти да си подготвиш домашното. — Той протегна ръка. — Алекс Коневич. Накарай някой от хората си да види в интернет кой съм.

— Вече е направено — отвърна оня, без да поеме ръката му. — Ти си много богат, Коневич, червив си с пари. Откраднал си стотици милиони. Впечатлен съм. Затова се занимавам лично с теб. Въпросът ми е: освен че си богат, дали си и щедър?

— Имаш проблем с времената, Мани.

— Може би английският ми не е достатъчно добър. Какво имаш предвид?

— Че група бивши кагебисти ми отмъкнаха парите и ми отнеха бизнеса. Малкото, което ми беше останало, впоследствие бе конфискувано от ФБР. Бях богат, сега съм разорен.

Мани не изглеждаше особено доволен от този отговор.

Той доближи лице на два пръста от Алекс.

— Не е много здравословно да се бъзикаш с мен.

— Знам това, уверявам те.

Мани имаше вид, сякаш ръката му всеки момент ще измъкне онова, което стискаше в джоба.

— А, така ли? Тогава…

— По-полека, Мани. Помисли си само. Ако имах стотици милиони, щях ли сега да гния тук, в тоя вонящ затвор? Та това е Америка, земята на свободните и на храбрите, където правосъдието се купува с пари! Богаташите сега набиват пържоли и се пекат на слънце в затворнически общежития, които повече приличат на курорти. Докато аз съм тук, с теб. Сещаш ли се какво ти приказвам?

Вместо да отговори, Мани погледна към мъжа, застанал от лявата страна на Алекс — огромно, космато чудовище на име Мигел. Независимо от външния им вид от двамата Мани беше изпълнителят, а Мигел — мозъкът. Двамата бяха приятели още от Куба, бяха пристигнали с едно и също ръждиво корито и вече близо две десетилетия деляха една и съща тясна, миризлива килия на втория етаж.

Мани спеше на горния нар и винаги беше на предна линия в отношенията им с другите затворнически банди. Той тормозеше, заплашваше и принуждаваше останалите да се подчиняват, докато Мигел спеше на долното легло и прекарваше голямата част от времето си в библиотеката, измисляйки всевъзможни схеми за измама и обогатяване. Той лично бе проучил Алекс, след като надзирателят им бе открехнал кой е. Той бе намислил и примитивния план да го изнудят за пари.

След момент на размисъл Мигел пристъпи напред и попита:

— Ти наистина ли си финансирал Елцин?

Нито дума за останалите вестникарски сензации по адрес на Алекс, с които положително бе пълен интернет.

Усетил присъствието на по-силния, Алекс се обърна с лице към Мигел.

— Навремето ми изглеждаше разумно.

— Но вече не, а?

— Схватлив си. Виж само докъде ме докара това — отвърна Алекс, като повдигна рамене с престорено безразличие, сякаш му беше все едно дали ще гние тук, сред тези престъпници, или ще се изтяга по плажовете на някой карибски остров, заобиколен от красиви момичета. От усилието да се преструва започваше да му се гади. — Същите кагебисти, които отмъкнаха парите ми, ме тикнаха тук.

— А защо те тикнаха тук, човече?

— Искат американците да ме върнат в Русия, за да им падна в ръцете, или някой да ме пречука в затвора.

— А, така ли? — Мигел облегна масивното си телосложение на стената на банята и замислено заизвива козята си брадичка. Високият руснак току-що бе направил фатална грешка с това самопризнание. Изведнъж в главата на Мигел започнаха да се блъскат десетки въпроси. Дали руснаците щяха да си платят за пречукването на тоя тип? С кого трябваше да преговарят Мигел и другарите му? И най-важното: колко щяха да получат за смъртта на Коневич? Това беше въпросът на въпросите.

Може би ситуацията предлагаше големи възможности.

Алекс започваше да се чувства неловко. Беше гол, уязвим, от тялото му капеше вода. Кой можеше да каже какво стискаха в джобовете си тия тримата? Всеки един от тях с радост би му прерязал гърлото и би наблюдавал как кръвта му изтича в канала. Алекс се пресегна и затвори крана на душа.

— Нали не възразявате, ако си взема една хавлия, за да се подсуша? — попита той.

— Защо не? — изръмжа Мигел и му намигна. — Спира ли те някой?

Алекс полека се запровира покрай него по посока към съблекалнята.

— Между другото за какво са ви притрябвали пари? — попита небрежно през рамо той. — Нали сте в затвора, какво ще ги правите?

Кубинците го последваха на около крачка зад него.

— Ти нищо ли не разбираш? — сопна се Мигел, докато си мислеше колко ли пари може да смъкне за убийството на този руснак. — Парите са всичко, приятел. Все едно дали си в пандиза или навън. Добри адвокати, цигари, дрога, жени, дори надзиратели се купуват с пари.

Алекс се престори, че размишлява върху чутото, после внезапно смени темата:

— Ти чувал ли си за АОЛ? Америка Онлайн?

Мани и третият мъж, чието име Алекс не знаеше, размениха озадачени погледи. Явно нямаха представа за какво говори. Мигел си помисли, че като че ли бе чувал нещо подобно, имаше смътен спомен, нищо повече. Но за да не го помислят за тъп, кимна разбиращо.

— Разбира се. Е, и? — попита важно той, сякаш беше в състояние да напише книга по темата.

— Това е най-новото, една базирана в интернет компания, истинска печатница за пари. Акциите й могат като нищо да скочат четворно или дори повече пред следващите години.

Мигел се обърна към колегите си.

— Съвет от един тарикат, който е отмъкнал милиони от банките си в Русия. Абе тоя за какви ни взима, за идиоти ли?!

— Забравяш нещо. Самият аз съм спечелил стотици милиони.

В отговор последва едва забележимо кимване.

— Това, върху което искам да ви обърна внимание — продължи неумолимо Алекс, след като уви хавлията около кръста си, — е, че докато вие тук си губите времето, отвън борсите кипят. Вие се опитвате да изстискате някой и друг долар от глупаците около вас. А лесните пари, големите пари са навън. При това всичко е напълно легално и никой не може да ви каже гък.

— Пандизчии като нас нямат право да купуват акции — сопна се Мани, сякаш това слагаше край на дискусията. От всичко, което Мигел му бе разправил за този руснак, той очакваше да го одрусат еднократно и после години наред да си харчат парите. Предната нощ Мани се бе мятал буден на нара си в килията, облян в пот, представяйки си всичките тези купища пари и какво би могъл да си купи с тях.

Подобно на всички останали от групата на Хористите, и Мани бе подал искова молба за предсрочно освобождаване, която мъчително и със запъване се придвижваше напред през лабиринтите на съдебната система. Бяха събрали пари помежду си, за да наемат адвокат — далечен братовчед на един от бандата. Адвокатът им бе предложил голямо намаление, като ги бе засипал с обещания. Оказа се пълен некадърник, който редовно губеше преписки между бара и казиното и единственото нещо, за което можеше да му се разчита, бе да изтърве срока за подаване на поредния документ. Този нещастник трябваше да си ходи.

С питане насам-натам Мигел най-после се бе добрал до перфектния защитник на техните интереси. Мистър Перфектен беше безскрупулен адвокат от Маями, който взимаше по четиристотин долара на час, но срещу това правеше чудеса. Работеше за колумбийската мафия — натруфен дърдорко, който си бе създал завидна репутация заради лекотата, с която осигуряваше оправдателни присъди за убийците, мулетата и уличните им пласьори. Владеенето на правната материя бе само част от обяснението, и то не най-важната; значително по-решаващо в случая бе умението му да различава безпогрешно кой съдия или прокурор се нуждае от помощ за издръжката на децата си, за изплащането на ипотека или други подобни нужди. През свободното си време той работеше частно за всеки, който бе готов да му плати.

Като цяло начинанието беше рисковано. Мистър Перфектен струваше скъпо. Щяха да се натрупат часове за хоноруване. Делото щеше да се влачи с години. А пък за такава голяма група клиенти — при това банда убийци, които не се бяха отличили с примерно поведение в затвора — рушветите щяха да бъдат астрономически.

И все пак мистър Перфектен си оставаше единствената им надежда. Кубинците разговаряха с часове помежду си как рано или късно ще си излязат през портала на затвора, ще се оттеглят в някой малък градец във Флорида, където животът тече бавно, има стриптийз барове и заложни къщи за рекетиране, бирата се лее, а стриптийзьорките са сговорчиви, и ще оставят мрачното минало далеч назад.

Алекс наблюдаваше съсредоточено Мани, който беше видимо разочарован и се тресеше от гняв, че обектът се е оказал неплатежоспособен. Той грабна още една хавлия и започна енергично да бърше косата си.

— Искаш да кажеш, че не можете да купувате акции на свое име — поправи го той с равен тон. — Ами тогава наемете адвокат да ви влага парите. Адвокатът е положил клетва да защитава интересите ви, няма как да ви издаде.

Мигел хвърли бърз поглед на Мани, който би трябвало да означава: Това звучи интересно, трай засега.

— И как става тази работа? — попита той.

— Много просто. Предполагам, че вече разполагате с парите и с адвокат, нали?

— Може би — отвърна Мигел, като размени погледи с приятелите си.

— Имам приятел навън, който ще ви открие сметка за текущи сделки. Допускам, че имате начин да комуникирате с външния свят. Трябва това да става в реално време. Ще продаваме и купуваме всеки ден. Обединете парите си. Още в момента мога да ви посоча акции на десет компании, които всеки момент ще скочат стръмно нагоре, а и диференциалните цени при стоковите пазари никога не са били по-изгодни.

— Как може да сме сигурни, че няма да ни проиграеш парите?

— Знаеш ли какво е буферно нареждане?

Мигел не можеше повече да се преструва, че е чувал за неща, от които нямаше ни най-малка представа. Той поклати бавно глава.

— При всяка покупка определяте активираща цена, която брокерът програмира в компютъра си. Ако акциите паднат до това равнище, получава автоматично указание да продава. — Показалецът му прониза въздуха пред него. — Едно натискане на бутона, и всичко заминава.

— И ние нищо повече не правим?

— Казах ти, Мигел, много е лесно! — увери го Алекс, оставяйки го да разсъждава върху немаловажния въпрос откъде знае името му. Никой не ги бе запознал официално. Никой не се бе обърнал към него по име. Какво и колко знаеше Алекс за Хористите от Мариел? Започна да го гризе подозрение, че руснакът е очаквал тази среща, може би дори я е инсценирал.

Не, едва ли беше чак толкова хитър.

Алекс отиде до металното шкафче, извади си бельото и мръсния затворнически костюм и започна да се облича.

— Но вие не се бойте, момчета — продължи той. — Акциите, които ще ви подбера, никога няма да задействат буферно нареждане. Кажете на вашия адвокат да наблюдава процеса един месец. Пък после, ако му хареса, може и той да се присъедини. Най-добре сключете сделка с него: вие ще му управлявате инвестициите, а срещу това той ще ви защитава безплатно.

— Ами ти? — попита Мани. — Ти какво получаваш?

— Защита — отвърна Алекс, докато си връзваше обувките. — Освен това искам да ходатайствате да ми сложат нов съкилийник. Тоя Ърни ми лази по нервите. Писна ми да свалям от стената снимки на малки дечица.

— Това е лесно — отвърна Мигел от името на всички. — Още един въпрос.

— Давай!

Мигел се усмихна благо, после лицето му се изкриви в озъбена гримаса.

— Нали знаеш какво ще ти се случи, ако загубиш парите ни, тарикатче?

— Имам известна представа. Да ти изглеждам разтревожен?

Не изглеждаше. Никак при това.

Още не бе минал месец, а Елена вече се чувстваше кажи-речи у дома си в малкия нает апартамент във вашингтонското предградие Южен Арлингтън.

Пазарът на недвижими имоти във Вашингтон беше прегрял и нейната брокерка я молеше на колене да не сваля стоте хиляди долара от продажната цена. Все пак имотът беше в „Уотъргейт“, на такъв адрес кой продаваше на безценица? Да не говорим, че на самата брокерка това щеше да струва седем бона от комисионната… Съседите също никога нямаше да й простят, задето по този начин е подбила цените на техните имоти. Но Елена беше непреклонна. Подмамени от голямото намаление, само за два дни десет семейни двойки се записаха за оглед. Разрази се истинска битка, кандидатите наддаваха помежду си за апетитния имот. Цената скочи нагоре. След първоначалното намаление със сто хиляди, тя се повиши с цели 120, което беше с 20 бона над средната цена за малък двустаен в комплекса „Уотъргейт“.

Победителите в наддаването бяха младо боливийско семейство без деца, но с много пари, които изгаряха от желание да се похвалят в родината си, че са станали част от вашингтонския светски елит. Елена преговаряше безмилостно. Сто хиляди капаро, в брой, настоя тя, и то още преди имотът да бе проверен за тежести и да бе започнала сложната и изтощителна процедура по прехвърляне на вещните права. Боливийците се поколебаха за момент, но Елена се похвали колко са й харесали условията на втората поред двойка кандидати, след което стоте хиляди в брой бяха сложени на масата.

Досега с всички дела на семейството се бе занимавал Алекс и Елена се гордееше, че като за пръв път се справя толкова добре. Тя веднага плати двайсет хиляди за един последен модел сървър, производство на „Сън Майкросистъмс“, и си набави мебели от евтин склад на едро. Ем Пи й помогна да си намери апартамент недалеч от собствения му скромен дом в западналото вашингтонско предградие. Цената от седемстотин долара на месец й се стори приемлива и Елена подписа наемния договор под името Елън Смит. Неколцина от клиентите на Ем Пи, опитни в тези неща, й направиха шофьорска книжка и карта за социални осигуровки на същото име. Кредитни и дебитни карти не й трябваха, бяха твърде лесни за проследяване и тя се бе заклела да живее с пари в брой.

Хазяинът и за миг не допусна, че е тази, за която се представя, но това явно не го интересуваше. Половината му наематели бяха незаконно пребиваващи. След като си плащаха наема в брой, и то в американски банкноти, можеха да се представят и за Бил Гейтс, ако това им доставяше удоволствие. Телефоните на апартамента, стационарен и мобилен, както и интернет достъпът се водеха на адвокатската кантора на Ем Пи, който плащаше сметките.

Единствената следа, останала от предишната Елена Коневич, бе автомобилната й застраховка. Тя се обади на застрахователната компания, уведоми ги, че си е сменила адреса, и им даде координатите на кантората на Ем Пи.

Убийците дебнеха някъде наоколо. Докато Алекс беше в ареста, те можеха да се доберат единствено до нея и тя го знаеше. Това бяха професионалисти с голям опит. Съществуваха хиляди начини да я издирят и щяха да я търсят под дърво и камък. За пръв път през живота си беше съвсем сама и отговаряше за всяко свое решение. Налагаше се да бъде внимателна и дисциплинирана.

Навремето в университета Елена бе изкарала курс по компютърни езици и се бе справяла доста добре. С едно отиване до най-близкия мол тя се запаси с наръчници по програмиране и всякакви други компютърни помагала.

Оставаше й да свърши още само едно нещо. Докато отпиваше от чая си, Елена разгъна на масата едно листче, което Алекс й бе пъхнал в ръката при последната им среща в съдебната зала. Тя набра номера, който й бе написал, и зачака търпеливо.

Отговори мъжки глас:

— Михаил Бердяев, частен детектив.

— Здравейте, Михаил. На телефона е Елена Коневич. Алекс ме помоли да се свържа с вас.

— Да, току-що научих, че бил в затвора — отвърна Михаил. — Как е той?

— Добре. Вътре поне е в безопасност. — Елена замълча за миг, после продължи: — Отсега нататък се обаждайте и изпращайте всякакви материали на мен, адресирани до Елън Смит. — Тя му продиктува адреса на новия си апартамент и на електронната си поща, после каза: — Материалите, които вече ни изпратихте, са скрити в частен сейф в една банка. Само преди три дни прегледах лично всичко.

— Невероятно, нали?

— Вие сте невероятен, Михаил!

— Не, Алекс е невероятен. Всичко това беше негова идея.

Цялата ситуация беше невероятна, но Елена продължи с делови тон:

— Има промяна. Отсега нататък аз се занимавам с всичко. Алекс ме информира в общи линии за вашата дейност, но би било добре да ме посветите и в детайлите.

— Това може да отнеме време.

— Алекс е в затвора, така че имаме предостатъчно време. Предлагам да започнете от начало.

27

След цял час на жален вой и скърцане със зъби, на безплодни опити да отричат очевидното, придружени с гневни изблици и отровни закани към вестоносците, дългата процесия счетоводители си вдигнаха книжата и таблиците и набързо се изнизаха от кабинета му. Вратата се затвори зад гърба на последния и най-после настана тишина. Сергей Голицин седеше, сгърбен на стола си, вперил празен поглед в белите стени. Беше едновременно гневен и потиснат. Като хора на цифрите, неговите подчинени не му бяха спестили нищо. Истината беше безмилостна.

Външнотърговската банка — флагманът на „Обединени предприятия Голицин“ — бе преминала ръба на пропастта и стремително потъваше надолу във финансовата бездна. Безценният й монопол върху обмяната на чуждестранна валута отдавна бе изтекъл. Конкуренцията я бе притиснала отвсякъде с безогледно подбитите си цени. В течение на няколко месеца петпроцентната комисионна бе надувала печалбите, прикривайки страшната истина — че клиентите й я напускаха презглава.

Докато един ден те просто изчезнаха, сякаш някой дръпна невидим шалтер. До предишния следобед все още се намираше по някой заблуден клиент, но изведнъж, без всякакво предупреждение, настана пълна засуха. Голицин предприе решителни мерки и свали комисионната на четири процента, после на три и накрая на един — полза никаква. При такава ниска комисионна щяха да са нужни хиляди нови клиенти, за да може банката да изплува. Но такива просто нямаше. Нито нови, нито завърнали се стари. Вратите на банката му хващаха паяжини.

Голицин вече не вярваше, че някой ще се подлъже, дори банката да предложеше да плаща на него пет процента, за да си обменя парите в нея.

Какви непоправими вреди можеше да причини една-единствена необмислена постъпка, направо изумително! Един от подбраните лично от Голицин вицепрезиденти на банката, навремето прославен разузнавач от КГБ, си бе въобразил, че го бива и като банкер. Оставен да се оправя сам с огромни суми и под безмилостния натиск от страна на шефа си да реализира на всяка цена печалба, той бе взел налудничавото решение да се пробва на пазара на валутните спекулации и най-нахално бе заложил един милиард долара на нестабилния британски паунд. В резултат на това само за няколко часа парите потънаха като вода в горещ пясък. Някакъв гаден американски финансист на име Сорос или нещо подобно бе надушил хода му и го бе прегазил като товарен влак. Загубите от милиарда възлизаха на седемстотин милиона според един счетоводител с присвити очи, който в продължение на час бе обяснявал на Голицин, че е дошъл моментът банката да обяви несъстоятелност. Седемстотин милиона!

Голицин изпадна в дива ярост. Дори съзнанието, че оня некадърен банкер ще прекара остатъка от живота си в инвалидна количка, поглъщайки храната си през сламка, не бе в състояние да го утеши. Какво от това, че капачките на коленете му бяха смазани с чук, а лицето му бе обезобразено до такава степен, че собствените му деца не можеха да го познаят? Голяма работа! Това нямаше да му върне неговите седемстотин милиона. Ама че неразбория!

След цяла година, през която ужасните новини се редуваха с още по-ужасни, Голицин най-после взе важно решение. То беше болезнено и определено унизително за него, но наред с това беше необходимо, прагматично и твърде закъсняло. Време беше да си плюе в лицето. Явно управлението на голяма корпорация не беше силната му страна. Пък и междувременно не беше останало кой знае какво за управляване. Сред опустошенията все още кретаха едва-едва няколко изнемощели фирми. Строителният бизнес не беше сред тях — той бе обявил банкрут още преди месеци. Фирмата му за арбитражна търговия също бе потънала под смазващата тежест на десет хиляди тона желязна руда от Северна Корея, която се бе оказала такъв боклук, че никой металургичен завод не желаеше да я докосне на каквато и да било цена. Фирмите му за внос на коли бяха изчезнали от пазара. Хотелите и ресторантите бяха обявени за продан още в първите месеци, за да изплатят дълговете, натрупани от останалите клонове на загиващата му империя.

Истината беше, че безплодните усилия да задържи на повърхността фирмите на Коневич отвличаха вниманието му от онова, за което Господ го бе надарил с талант и способности. Каква загуба на време! Всички тези безкрайни часове, прекарани в досадни и никому ненужни съвещания, в слушане на плитките лъжи на жалките му подчинени, на изсмукани от пръстите им оправдания за тяхната собствена некадърност! Следващите неумолимо една след друга кризи, причинени от онези нищожества, които бе принуден да търпи поради липса на по-добри! Не, отсега нататък Голицин щеше да съсредоточи всичките си сили във вършене на онова, в което беше наистина добър — присвояването на чужди богатства и компании.

Той си тръгна решително от кабинета, слезе по стълбите към подземния гараж и се качи през задната врата в голямата черна лимузина. Излая на шофьора си да потегля и да кара из града до второ нареждане. Движението щеше да му помогне да проветри застоялия въздух в главата си. Малка доза от любимото му лекарство също нямаше да му навреди. Той измъкна бутилката шотландско уиски от барчето зад предната седалка и отви тапата. Постави кристална чаша на масичката пред себе си, наведе бутилката и я напълни до ръба.

Обзет от внезапна решителност, Голицин вдигна телефона, набра познатия номер в Кремъл и докато чакаше връзка, отпи солидна глътка от огнената течност. Татяна вдигна на третото позвъняване.

Както винаги двамата отделиха няколко минути за престорени любезности и клюки от кухнята. Министър-председателят скоро щял да се раздели с поста си. Дребен бюрократ, напълно лишен от идеи за оздравяване на едва кретащата икономика, той на всичко отгоре по всеобщо мнение бил изключително долно копеле. Предишният министър-председател, чието място заемаше сегашният, макар и още по-долно копеле, бил фаворитът на Елцин за момента и вероятно го гласели да се върне на поста си.

Голицин барабанеше нервно с пръсти и чакаше. Татяна с видима наслада му разправяше тези пикантерии и той я остави да се наприказва на воля, преди да минат по същество.

— Не ти ли се струва леко странно, че Юри Ходорин засега не поддава на нашите увертюри? — попита накрая той.

— Да, костелив орех се оказа — съгласни се Татяна. — Ники понася големи загуби.

— Не е единственият. След като най-после с големи мъки успях да внедря двама агенти във фирмите му, и двамата бяха разкрити.

— Как разбра?

— Онези ми помогнаха да разбера. Посланието беше пределно ясно. Единият беше намерен с прерязано гърло в колата си, а другият просто е изчезнал. Един ден отишъл на работа и вече три седмици никой не е чувал за него.

— Хората ти нещо са се отпуснали — каза студено Татяна.

— Лично аз ги избрах. И двамата бяха ветерани от службите, при това им бяхме измислили перфектно прикритие. Не смятам, че вината е тяхна.

— А чия е тогава?

След кратка пауза, през която шумно пое гориво от чашата си, Голицин каза:

— Ходорин получава информация отнякъде. Това е единственото обяснение.

— Като обяснение не е лошо, макар че не е единственото. Но да предположим, че си прав. Кой му подава информация?

— Алекс Коневич.

— Невъзможно!

— А, така ли? Двамата бяха приятели, преди Коневич да избяга. Конкуренти в бизнеса, но приятели, често ги виждахме заедно насам-натам.

Татяна помисли върху тази хипотеза, после се зае да я разнищва с обичайната си дребнавост.

— Как е успял да се свърже с Ходорин? Та той е в затвора, Сергей!

— Е, и? Солженицин успя да публикува цели романи, и то от най-далечния сибирски гулаг!

— Да, помня, че бях чела нещо за това. Писал ги върху тоалетна хартия или нещо подобно.

— Всичко е възможно.

— Но откъде Коневич е узнал, че сме се захванали с Ходорин?

— Може би Ходорин се е свързал с него. Може би Коневич ни е наблюдавал. Не знам и няма голямо значение.

— Дотук стават две „може би“-та — отбеляза като съвестен адвокат Татяна, но без вътрешно убеждение.

— Тогава да разсеем съмненията. Опитахме с Ходорин абсолютно същите номера. Хакнахме му компютрите, убихме негови хора, взривихме му офиси, пратихме онези милиционери да го навестят, поставихме шпиони в организацията му — всичко, което ни свърши чудесна работа с Коневич. И всеки път Ходорин беше перфектно подготвен. Той ни бие на наш терен. Не е въпрос на късмет, нито е случайно.

Татяна изу обувките си и качи изящните си крака на бюрото.

— И какво предлагаш?

— Проблемът не е труден.

— Значи трябва да има лесно решение.

— Има. Коневич трябва да умре — обяви Голицин. — И колкото по-скоро, толкова по-добре. — Чашата му беше празна и той я напълни със замах. Чувстваше се отлично в тази игра на дебнене и надхитряне на противниците си. Лично на него перспективата още утре да види на вратата на банката си надпис „Затворено поради ликвидация“ не му се виждаше никак плашеща. Напротив, какво облекчение! Всичките му тревоги щяха да останат назад. Той лично щеше да закачи надписа. Майната й на банката! — И така, къде е сега нашият герой? — попита той, като се опитваше да прикрие внезапно обзелото го опиянение.

— Във федерален затвор в Илинойс. След седем месеца в Атланта са преценили, че твърде много се е аклиматизирал там, живеел си като цар.

— Като цар?!

— Според Тромбъл Коневич много добре се вписал в затворническия живот. Някакви кубински бандюги го взели под своя опека. Не се лишавал от нищо. Навсякъде го следвала лична охрана. Имал кресло с електромасаж в килията си. Готвели му ястия по негов вкус в кухнята. Можеш ли да си представиш?

Можеше и още как. Той отдавна бе престанал да се учудва на разностранните способности на Алекс Коневич. Навремето го бе подценил, но вече не правеше тази грешка. Може би това обясняваше проблемите с неговия стар приятел Ходорин: Алекс бе намерил начин да го предупреди. С малко помощ отвътре имаше милион начини да комуникира с външния свят.

— Значи засега не успявате да го притиснете — отбеляза замислено Голицин, без следа от обичайното заяждане. Той също й бе приготвил лоша новина и не искаше да я дразни излишно.

— Формално погледнато, провалът е на Тромбъл, не мой — настоя Татяна. — Аз направих всичко, което беше по силите ми. Екипът от прокурори вече няколко месеца е там. Коневич отдавна трябваше да е изправен пред американски съд. Обвинителният акт срещу него е перфектно изпипан.

— Е, добре де, добре — каза сговорчиво той. — За всичко е виновен Тромбъл.

Разтревожена от този внезапен прилив на доброжелателност, тя попита троснато:

— Какво криеш от мен, Сергей?

Изтегнат назад в меката кожена седалка, Голицин се усмихна на себе си. Тази жена си я биваше. Той накратко й предаде печалната история за некадърния валутен спекулант, който бе тласнал външнотърговската му банка към банкрут. В девет часа на следващата сутрин банката щеше да спусне кепенците. Към десет цяла Москва щеше да научи, че могъщата някога империя на Коневич е окончателно обезкръвена.

Краката на Татяна описаха дъга от бюрото към пода.

— Прекрасно, няма що! — изпъшка тя. — Твоите идиоти ме разориха! Акциите ми не струват грош!

— Моите също.

— Моля те, спести ми лицемерието си! — сопна се тя. — Ти притежаваш всичко: парите на Коневич, къщата му, колите му, луксозния му апартамент в Париж. А за мен какво остава?

Той се бореше с изкушението да й отвърне: сто хиляди акции от едно нищо, ти си разорена и отчаяна, имаш само мизерната си държавна заплата и аз съм единствената ти надежда. Сега съм ти по-нужен от всякога.

Вместо това барабанеше с пръсти по седалката и отпиваше търпеливо от скоча си, докато тя си изливаше гнева в слушалката му.

Накрая той отвори тапата на вълшебното лекарство за всичките им беди и й го поднесе да го помирише:

— Толкова по-наложително е да приключим час по-скоро тази история с Ходорин. Този път ще си поделим парите. Обещавам ти. Петстотин милиона, поравно на трима ни. Също и акциите му. Като сега ще продадем всичко колкото се може по-бързо. Можем като нищо да смъкнем още милиард, че и повече.

Той замълча за момент, колкото да й даде възможност да приеме неизбежността на ситуацията. За момента тя беше разорена, но не и в безизходица. Ако си играеше умно картите, след нула време щеше да си пали цигарите с хилядадоларови банкноти.

— Най-добрият начин да повлияем на Ходорин е да убием Коневич — предложи накрая той.

— Няма да е никак лесно — отвърна Татяна. — Той е зад решетките.

— Но не е невъзможно. Ако тоя Ходорин си въобразява, че може да ни разиграва, ще му дадем урок. Няма начин да спечели войната срещу нас.

— Прав си — промърмори тя, изведнъж оценила брилянтността на предложението му. — Подчини се или ще те намерим, където и да се скриеш. След като правителството на Съединените щати не можа да опази Коневич, за теб няма надежда. Много скоро Ходорин ще ни падне в ръцете.

След кратък разговор по телефона с Ники и след дълга и отегчителна среща с някакви американски специалисти във Външно министерство, Татяна троснато нареди на кремълската централа да направи и невъзможното, за да я свърже с директора на ФБР. Три телефонистки го издирваха едновременно половин час, докато накрая го откриха в местния клон на Бюрото в Ню Джърси, където екип от агенти току-що бе разбил крупен канал за фалшиви пари. Преди година ФБР бе вербувало един от членовете на престъпната група за информатор. За разлика от много други подвизи на Тромбъл през времето, откакто заемаше поста, тази операция беше образец на ювелирна прецизност и стриктно прилагане на закона. Буквата и духът бяха спазени перфектно, без каквито и да било компромиси и отклонения. Събраният доказателствен материал беше с огромна тежест и по експертната преценка на най-добрите умове от Министерството на правосъдието практически необорим в съда.

Само преди час тримата фалшификатори бяха изведени с белезници. Тромбъл бе пристигнал тъкмо навреме за пресконференцията, където щеше официално да съобщи постигнатия успех и да обере лаврите. Трибуната с микрофоните беше готова, тълпи от репортери и телевизионни оператори с насочени камери чакаха с нетърпение шоуто да започне.

Един сътрудник влезе в малката стаичка, където в този момент съветниците на Тромбъл го помпаха с достатъчно информация, за да създаде впечатлението, че едва ли не той лично е изпипал операцията до най-дребния детайл; сътрудникът направи знак на своя шеф и сложи ръка до ухото си. Тромбъл изруга, стана от мястото си, излезе от стаята и пое подадения му мобилен телефон.

Без предисловие Татяна попита:

— Какво става с Коневич?

— Съжалявам, няма промяна — отвърна Тромбъл, поглеждайки нервно часовника си, изгарящ от нетърпение да открие пресконференцията. Всички големи телевизионни мрежи бяха там, както и основните вестници по Източното крайбрежие. — Все още е в Чикаго. Повярвай ми, мястото е доста гадно. Един от двата най-лоши затвора в Щатите.

— Там е вече два месеца, Джон!

— Всъщност скоро ще станат три.

— Мина близо година, откакто обеща да ми го изпратиш под стража.

— Знам, много съжалявам. Оказа се по-корав, отколкото очаквахме.

— Как е положението в Чикаго?

— Не особено обещаващо. Всъщност нещата се развиват доста странно. Коневич по някакъв начин е успял да се вмъкне под кожата на Черното братство.

— Ами че той е бял! Те не правят ли разлика?

— Обикновено да. Но той е изумително адаптивен.

— Е, добре, ти опита — излая тя, внезапно сменяйки тона. — Сега е мой ред.

— Какво искаш да кажеш?

— Посъветвах се за американските затвори с експерти. Искам Коневич да бъде преместен на по-гадно място. Много по-гадно, много по-ужасяващо.

Тромбъл беше силно раздразнен и не се опитваше да го прикрива.

— Струва ми се, че познавам американските затвори по-добре от твоите така наречени експерти. Атланта и Чикаго са най-лошите.

— Искаш да кажеш, най-лошите федерални затвори. Но не и най-лошите въобще, дума да не става!

— Може и така да е, но аз имам власт единствено над федералните.

Тя продължи, без да й мигне окото:

— Имам информация, че Федералното управление на затворите понякога използва щатски затвори като подизпълнители.

— Да, понякога. За облекчаване на пренаселването във федералните. Или като временна мярка, докато затворникът бъде преместен по местоназначение. Е, и?

— Чувам също, че щатският затвор в Юма бил неописуемо противен. Насилие, убийства, изнасилвания… Истински кошмар.

— Ами… доста е противен наистина. Но „Парчман“ в Мисисипи е може би още по-неприятен.

— Ти май не слушаш какво ти приказвам, Джон. Мой ред е да избирам място за Коневич.

Тромбъл преглътна гнева си.

— И така, какво точно искаш?

— Прехвърли го в Юма. И то веднага.

— Та той едва от три месеца е в Чикаго!

— Наближава лято, а в Юма няма климатична инсталация. Искам Коневич да се пържи на петдесетградусова жега, заключен в тясна килия с някой социопат. Искам да се движи сред серийни убийци, да яде някакви отвратителни буламачи, да се страхува всяка секунда за живота си. Искам да се чувства по-нещастен и жалък, отколкото през целия си досегашен живот.

— Мисля, че това може да се уреди.

— Ако искаш агентите ти да останат в Москва, ще го уредиш. Вече ме направи за смях пред началниците ми, Джон. Дължиш ми компенсация за цяла година унижения от тяхна страна и неубедителни оправдания от твоя.

Преди Тромбъл да бе успял да каже и дума, Татяна му затвори телефона, облегна се назад във въртящия се стол и отново вдигна крака на бюрото си. Затворът за Коневич бе избран лично от Ники. Той познаваше десетина руски гангстери в Юма, трима от тях професионални убийци с впечатляваща трудова биография, и се бе заклел пред нея, че всеки един би могъл с лекота да свърши работата.

Благодарение на дълбоките джобове на Голицин бе предложено възнаграждение от 500 хиляди долара за онзи, който успееше да убие Коневич. Щеше да се намери начин информацията да достигне до обитателите на затвора, като очакванията бяха за бърз резултат.

Следващата идея си беше лично нейна: за да се ускори процесът, обещаното възнаграждение щеше да намалява с по сто хиляди долара за всеки месец закъснение до окончателното изпълнение на поръчката.

28

Байрън Джеймс, директорът на затвора, седеше изтегнат назад във въртящия се стол и съзерцаваше лъснатите до блясък бомбета на официалните си черни обувки, в които се отразяваше лицето на специален агент Терънс Ханрън.

— Няма да отнеме много време — информира го уверено той.

— Сигурен ли сте?

— Абсолютно! Питайте когото си щете. Този затвор е най-гнусната клоака в цяла Америка — заяви гордо директорът, като примлясна доволно, сякаш особено се гордееше с това си постижение.

— Какво го направихте?

Лицето на Байрън Джеймс бавно се разтегна в усмивка.

— За начало го тикнахме за една седмица в карцера. Днес го местим в крило „Д“.

— Това какво е? Отделението с усилен режим ли?

Директорът положи лъснатите си обувки на пода и се наведе напред.

— Да кажем, че вашият човек няма да е в най-добрата възможна компания.

— Разправете ми повече.

— Крило „Д“ е за престъпници с висока степен на обществена опасност. Крупни наркотрафиканти, професионални убийци, гангстери, мафиотски босове, членове на Черното братство, закоравели социопати, които отказват да влязат в правия път. Освен това сме му сложили специален съкилийник, казва се Бичи Бийти.

— Това име трябва ли да ми говори нещо?

— Ако бяхте затворник, щеше да ви говори и още как!

Ханрън си каза, че колкото по-малко разпитва, толкова по-добре за него. Така, ако в един момент получеше призовка, пълното непознаване на случая щеше да бъде най-добрата му защита. Но любопитството му надделя и той попита с неохота:

— И все пак кой е тоя Бичи…?

— Бийти. Бичи Бийти. Предполагам, че навън е по-познат под името Бени Бийти.

— Аха… оня Бийти?

— Същият. Нали се сещате, стана прочут с онова ужасно нападение.

Бийти беше възпитаник на един от онези колежи в Канзас, които произвеждаха на конвейер професионални състезатели по американски футбол. През втората година като полузащитник на Аризона, след една размазваща загуба от гостуващия отбор на „Ню Йорк Джетс“, той бе нахлул в противниковата съблекалня, въоръжен с бейзболна бухалка, и в състояние на умопомрачение бе пребил петнайсет от звездите на „Джетс“. Когато най-после го бяха повалили на земята, подът на съблекалнята беше осеян с избити зъби, навсякъде се въргаляха осакатени състезатели — трима с разбити капачки на коленете, и всичко това обляно в локви кръв.

По кодекс за престъплението му се предвиждаха между десет и двайсет години затвор, но Бени получи далеч повече. Съдията се оказа запален привърженик на „Джетс“ с пожизнен абонамент за всички техни мачове. Между десет и двайсет години щяха да са нужди на отбора, за да се съвземе от нанесения погром; побеснял, съдията друсна на Бени два пъти по толкова. Разбира се, адвокатите му обжалваха, но на втора инстанция делото щеше да се гледа от нюйоркски апелативен съд, така че прогнозата никак не беше оптимистична.

Ханрън попита:

— А откъде този прякор?

— От бик. Човекът е сексуално хиперактивен. Много му липсват младите курвета, които кръжат на рояци покрай професионалните футболисти. — Директорът озари с ведра усмивка слушателите си. — Та сега ги заменя с каквото му падне под ръка. Най-често го отнася съкилийникът.

Двамата специални агенти, които слушаха мълчаливо, облегнати на стената, се включиха в общия смях, но без вътрешно убеждение и по-скоро от учтивост.

Това беше третият затвор на Коневич за последната година. Третият самонадеян директор, който се кълнеше, че ще го прекърши като сламка. А пък досега Коневич всеки път се бе приспособявал с учудваща лекота и към най-ужасните условия. Върви го разбери!

Като клиент на федералната система обаче той притежаваше едно неотменимо право, което много им се искаше да му отнемат — ежемесечните свиждания с неговата хубава женичка, която всеки път се появяваше точно на определената дата с акуратността на швейцарски часовник. Където и да го преместеха, колкото и да пазеха в тайна местоположението му, тя винаги го намираше. От ФБР следяха пощата му — сама по себе си лесна задача, понеже такава нямаше, нито входяща, нито изходяща. Онзи нахален адвокат, когото бе наела, засипваше системата със запитвания за мястото му на задържане, които оставаха без отговор. И въпреки това тя всеки път успяваше като по чудо да го открие.

Друго нещо, което не спираше да ги учудва, бе настървеността, с която Коневич нападаше затворническата библиотека. От ФБР редовно искаха справка и анализираха подробно читателските му интереси. Разбира се, рафтовете с правна литература бяха първите, към които се насочваше. В това нямаше нищо чудно — всеки затворник се изживяваше като някакъв прероден Кларънс Дароу, способен да бие на професионален терен некадърниците, които го бяха тикнали в затвора. Наред с правната материя той поглъщаше трудове за компютри и наръчници по компютърни езици, както и книги за най-новата мода — интернет, по която днешните хлапаци толкова си падаха. По няколко пъти в седмицата Коневич окупираше компютъра на затворническата библиотека и чукаше с бясна скорост по клавиатурата, докато му излезеха пришки на пръстите. Какво точно целеше с това, те нямаха никаква представа.

Ханрън извърна глава към стената и говорейки по-скоро на себе си, отколкото на директора, промърмори:

— Вероятно си давате сметка колко ни е важно това.

— Мисля, че да. Обади ми се лично Филдър от централата. Каза, че вашият човек Тромбъл много настоявал тоя път работата да стане.

Без да поглежда към директора на затвора, сякаш изобщо не разговаряше с него, Ханрън продължи:

— Намерете начин още повече да му орежете правата. Притискайте го както и колкото намерите за добре.

Директорът, който вече също не разговаряше с Ханрън, а бе насочил цялото си внимание към някаква видима само за него точка на тавана, разсъждаваше на глас:

— Ами… мисля, че бихме могли да го санкционираме за лошо поведение или нещо такова… Тук при нас тия неща се наказват строго.

— Да, ама с какво точно?

— Още някоя и друга седмица в карцера ще му дойде добре.

— По-добре недейте. Повярвайте ми, не помага. И в двата му предишни затвора опитаха. Той се сгъва в някаква шантава йогийска поза и изпада в нещо като транс. Имам чувството, че самотата едва ли не му доставя удоволствие.

— В два затвора?! Аз пък си мислех, че тоя човек е новобранец.

— Нищо подобно. Вие сте му третият затвор. В двата предишни показа редки способности да се съюзява и да си намира хора, които да го закрилят. Много е умен. Не мога да си представя как го постига.

Директорът се облегна назад и сключи пръсти на тила си.

— Това е, защото още не се е сблъскал с мен — каза самохвално той. — Питайте когото си щете, момчета. При мен пращат най-коравите негодници, но аз си имам свои начини да ги пречупя.

Двамата агенти до стената безмълвно си размениха усмивки. Същата реч, почти дума по дума, вече я бяха чували от двамата предишни директори. След което във всеки от двата затвора буквално за седмици Коневич бе успявал да се присламчи към най-страшните престъпници, които можеха да се срещнат на разходка в карето, да си издейства допълнителен порцион от кухнята и всевъзможни други привилегии, дори от самите надзиратели.

Колкото и да се надяваха да му намерят цаката, колкото и планове да правеха, те се бояха, че Алекс Коневич ще съумее по някакъв начин да надхитри и този самонадеян глупак с лъснатите обувки.

На Бичи футболът му липсваше до умопобъркване. Ако не се броеше това, в затвора не беше чак толкова зле, нито пък чак толкова различно от живота навън. Той си прекарваше времето, кажи-речи, по същия начин както и преди, в славните си дни на състезател от Националната футболна лига — тъпчеше се с храна, вдигаше огромни щанги и трошеше глави всеки път когато го хванеха дяволите. Беше наддал близо двайсет кила към сто и шейсетте, с които бе влязъл, и то само корави мускули, без грам тлъстина.

Бичи бе избутал колежа с безобразно ниски оценки, но не защото беше глупав, а тъкмо обратното — защото беше хитър. Това, което го интересуваше, бе да си живее живота, заобиколен от възторжени тълпи готови на всичко мацки, както и от достатъчно доброволци зубрачи, които да му пишат курсовите работи и да му взимат изпитите. Трябваше да си пълен тъпанар, за да прекараш следването си, заровил нос в книгите, след като наоколо имаше толкова изкушения! Подобно на много други звезди на американския футбол, когато не играеше на терена, Бичи бе свикнал да бъде глезен като малко дете; ето защо не беше никак чудно, че подобно на малките деца и той срещаше сериозни затруднения да овладява прищевките си. Така или иначе, от колежа бяха твърдо решили да му връчат някаква диплома с мижави оценки, дори нито веднъж да не влезеше в час — нещо, което той и без това не се бе засилил да прави.

Новакът лежеше на долния нар, забол нос в книга за изграждане на уебсайтове или нещо подобно. Беше сладък, това се виждаше от пръв поглед. Може би леко височък за неговия вкус, но какво пък, разнообразието е подправката на живота. Бичи премести огромната си телесна маса към ръба на своя нар и попита:

— Теб какво, местят ли те?

— Това ми е трети затвор за тази година.

— Че как се озова в тази клоака?

— Заради мутилация.

— Това пък какво е?

— Медицински термин. Мутилирах един. Не го убих, макар че в един момент на него самия може би му се искаше да е умрял. — Алекс небрежно отгърна нова страница и продължи да чете.

Бичи се почеса по главата.

— И такова не бях чувал досега.

— В наказателния кодекс мутилацията е по средата между физическо насилие от първа и втора степен. Нали разбираш, по американското законодателство всичко опира до преднамереността на деянието. Аз лично не възнамерявах да го убивам.

— Ти какво бе, случайно да не си адвокат?

Бичи ненавиждаше адвокатите. Той самият бе здраво прецакан от своя — костюмиран тип, който вземаше по петстотин долара на час, а когато съдията му друсна двойна присъда, едва си отвори устата да протестира. Ох, с каква наслада щеше да разцепи задника на един представител на тази презряна професия!

— Случайно не съм.

Бичи скочи от горния нар. Движението бе изпълнено с котешка лекота, двете му стъпала докоснаха едновременно и безшумно бетонния под. Беше толкова едър, почти квадратен в торса, че опонентите му често го подценяваха като ловкост и бързина. Грешка, която осъзнаваха едва след като попаднеха между едрите му лапи.

Той постави ръка върху ципа си, готов да запознае новия съкилийник с малкия Бичи Бийти.

Алекс спокойно свали книгата и го погледна право в очите.

— Веднъж кастрирах един — съобщи с равен тон той. — Опита се да ме изнасили под душа. Още същата вечер, след като заспа, му го отрязах. Докато виеше от болка, го накълцах на ситни парченца. И знаеш ли защо, Бени? — Той направи пауза, давайки възможност на събеседника си да помисли върху този интригуващ въпрос. — За да не могат докторите да му го присадят обратно.

Ръката на Бичи пусна ципа и се мушна в дълбокия му джоб. Алекс продължи:

— Чувам, че си бивш професионален футболист.

Това „бивш“ не му харесваше, но Бичи все пак отговори на въпроса:

— Още съм. Е, и?

— Добре ли се заплаща?

Разговорът взимаше странна посока.

— Не просто добре. Великолепно.

— Колко великолепно?

— Пет милиона при подписване на договора. Плюс три милиона годишна заплата. Защо питаш?

— А къде са сега всичките тия пари?

— Не е твоя работа!

Алекс остави книгата настрани и се облегна на стената.

— Предполагам, че голямата част са отишли за съдебни разходи.

Бичи също се облегна на стената. Беше в настроение за малко мъжка любов, но явно този младеж искаше да си побъбрят, преди да преминат към действие. Е, поне не пищеше и не се мяташе между наровете като последния му съкилийник. Освен това в руския му акцент имаше нещо особено възбуждащо.

— Имам още милиони. Когато останат три милиона, моите адвокати могат да го духат. Прекратяваме обжалванията.

— Много хитро. А къде си ги вложил?

— В банката. Къде другаде?

— Никой ли не ти каза, че е глупаво да се постъпва така?

Бичи се оттласна с лакти от стената. Ръката му излезе от джоба и се сви в юмрук.

— Внимавай какви ги приказваш! Само един глупак би ме нарекъл глупак.

— Спокойно, Бени. Не съм те нарекъл глупак. Казах просто, че е глупаво да си държиш парите в банката.

— Там ще си ме чакат, когато изляза. Какво глупаво виждаш в това?

— Само че биха могли да са много повече, приятелю. Е, кажи ми, умно ли е да ги държиш в банката?

— Е, добре, всезнайко. Къде е по-добре да ги вложа?

— Инвестирани в подходящи акции, парите ти биха се умножили многократно. Не по-лоша и напълно безопасна инвестиция са недвижимите имоти.

— Това не е за мен работа.

— Чувал ли си за „Куалком“, Бени?

Бичи се изсмя.

— Естествено! Купувам си го от аптеката всеки път когато ме засърбят топките.

— Ами тогава инвестирай в производители на лекарства против сърбеж на топки. Очевидно това е пазар, който добре познаваш. Само че такава инвестиция би била с бавен прираст и дългосрочна перспектива — каза напълно сериозно Алекс. — Има обаче една компания, която е изобретила блестящ нов начин за изпращане на информация по кабел, меден или фиброоптичен. Нейните акции ще нараснат четирикратно за година-две. Разбираш ли нещо от писане на компютърни програми?

Бичи не отговори, но това едва ли бе нужно.

— Хубаво, нека ти обясня ситуацията. Ако си намислил да ме чукаш, вероятно не мога да те спра. Разбира се, след като това стане, ще трябва да спиш с отворени очи. Кога ли тоя побъркан руснак ще ми клъцне пишката? — Алекс направи саблен удар с ръка във въздуха. — Няма съмнение, че ще го направи, но кога?

Каза го толкова делово и безпристрастно, че Бичи дори не се обиди. Освен това използването на трето лице притъпяваше донякъде усещането за лична заплаха.

— Или пък — продължаваше неумолимо Алекс — можеш да ме използваш за свой финансов съветник. Бих могъл да ти помогна да удвоиш или утроиш парите си. Това между другото е твърде предпазлива прогноза. Аз познавам доста добре и руските пазари. Малко пари, вложени в правилните фючърси, не след дълго ще се превърнат в много пари. Пазарът на деривативи също се развива доста добре.

Алекс потупа подканващо матрака до себе си. Големият задник на Бичи се положи несигурно на нара до него, а собственикът му каза:

— Изобщо не разбирам какви ги дрънкаш.

— Точно затова съм ти необходим аз, Бени.

— Само и само да не те чукам?

— В този затвор има още много привлекателни мъже, Бени. Прави с тях каквото искаш, но мен ме остави на мира.

— А трябва ли и да те пазя?

— Не, това не е част от сделката.

— Ако ми изкараш толкова мангизи, колкото сега обещаваш, ще пречукам всеки, който се доближи до теб.

Алекс вдигна рамене с подчертано безразличие.

— Умно решение от твоя страна.

— А как ще стане на практика?

— По-лесно, отколкото си мислиш. В това крило има поне петнайсет-двайсет нелегално внесени мобилни телефона, прав ли съм?

Бичи кимна. Петнайсет беше по-близо до истината. Надзирателите не спираха да претърсват килиите, но тези апаратчета ставаха все по-малки и лесни за укриване. Бичи знаеше за поне четири телефона, скрити в пералнята на затвора, и поне за още шест в кухненския блок. Ако извиеше някоя и друга ръка, всеки от тях можеше да бъде негов. „Не“ не беше отговор, който Бичи Бийти чуваше често.

— Набави ми три такива апарата, Бени. Батериите им свършват бързо и не могат да се зареждат в килията. Ти ще плащаш всички сметки. Повярвай ми, ще можеш да си го позволиш. Ще използвам трите телефона, за да управлявам парите ти, както и за всякакви други цели, каквито поискам.

— А какво ще стане, ако оплескаш нещо и ми профукаш парите?

— Ще бъда на долния нар, както винаги. Ако не изпълня моите задължения по сделката, и ти не си длъжен да изпълняваш твоите.

Бичи кръстоса ръце на гърдите си, замислено загледан в отсрещната стена. От рояците „инвестиционни консултанти“, които го бяха напъплили още като двайсет и две годишен новоизлюпен милионер без никакво реално образование, нито един не му бе направил оферта, която дори малко от малко да звучеше като тази. Когато му пропилееха париците поради собствената си некадърност — какво да се прави, приятел, лош късмет, чао, бай-бай и сайонара!

Наистина, колко бяха онези, които от самото начало му даваха мъжка дума, че ако не изпълнеха ангажимента си към него, щяха да се наведат напред и да си понесат наказанието?

— Е, добре — отвърна най-после Бичи, като мушна ръце обратно в джобовете си.

— И още нещо. Ще те науча сам да правиш това. Защото, ако ти изкарам много пари, не искам после да ги профукаш като последен будала.

— Боли ли? — попита Бичи.

— Само отначало, Бени.

Бичи се изсмя.

— И още едно нещо, последно — каза Алекс, като отново вдигна книгата си.

— Казвай.

— Похвали се на останалите. В предишните два затвора хората обединиха парите си в едно, с което покупателната им способност нарасна неимоверно. Колкото повече пари съберем, толкова по-добре за теб.

В деня, когато се навършиха единайсет месеца от първото дело срещу Коневич, Ким Париш изпадна в дългоочаквания нервен срив.

Екипът от прокурори бе пристигнал от Русия преди цели шест месеца — общо четирима, всичките мъже, облечени с възширочки костюми от евтин плат с неизвестно наименование, състав и произход. Само един от тях говореше някакво подобие на английски — главно please, thank you, yes, но най-вече no, както и изумително многообразие от мръсни псувни.

ФБР поемаше изцяло разноските им, като за начало бяха настанени в „Хилтън“, в самия център на града. Те незабавно вдигнаха неописуем скандал заради мизерните условия, в които били принудени да се мъчат, докато домакините им се видяха в чудо и ги преместиха през няколко преки в значително по-луксозния „Медисън“. Онези не престанаха да хленчат и да се жалват, докато на свой ред управата на хотела се видя в чудо и ги настани в отделни апартаменти за по 1000 долара на вечер.

Четиримата се хранеха на закуска, обяд и вечеря в най-скъпите ресторанти на Джорджтаун, а за личен превоз използваха два наети мерцедеса, един шевролет корвет и лъскаво червено мазерати — плащани от ФБР. За начало прекарваха петдневните си уикенди в търсене на силни усещания из Флорида и Калифорния, докато накрая се влюбиха в Лае Вегас главно заради легализираната проституция. Разбира се, сметките се препращаха в централата на ФБР: самолетните им билети първа класа, курвите, загубите в казиното, които бързо нараснаха до петцифрени суми — за всичко плащаше Бюрото. Къркаха от сутрин до вечер, замесваха се в сбивания по баровете; бяха получили четири акта за шофиране в нетрезво състояние; разбиха мазератито, после и единия мерцедес, като за всичко това, разбира се, отново трябваше да плаща ФБР.

Бяха пристигнали с две дузини кашони, натъпкани догоре с документи, изцяло на руски, като всяка дума, всяка запетайка трябваше педантично да бъде преведена на английски език. Две седмици отидоха на вятъра, докато Ким обикаляше града за компетентни преводачи. Документите се оказаха на неразбираем за обикновения руснак, безумно завъртян правен руски език, така че не всеки се наемаше да ги преведе. Наложи се да интервюира поне дузина кандидати: няколко завършили руска филология в американски колежи, чиито познания по езика изобщо не съответстваха на бомбастичните им автобиографии; трима-четирима руски имигранти, които се провалиха с гръм и трясък на теста по английски; един пенсиониран редактор в издателство, който бил превел на английски всички романи на Толстой и й изглеждаше особено компетентен, но само след бегъл поглед върху съдържанието на кашоните си плю на петите.

Накрая Ким пресече реката и отиде в огромния комплекс от сгради на ЦРУ в Лангли. Обадила се бе предварително и когато пристигна, вече я чакаше някакъв мъж от секцията за анализи на руски документи. Още долу, в обширното мраморно фоайе, тя го запозна с проблема. Шпионинът й се усмихна успокояващо и я увери, че познава точно човека, който й трябваше. На листче хартия й написа името и координатите на някой си Пьотр Арбатов, политически имигрант, бивш майор от КГБ, избягал преди време в Съединените щати. Въпросният Пьотр имаше диплома по право от Московския университет, а през петнайсетте години, откакто живееше във Вашингтон, бе успял да получи и докторат по право от Католическия университет. Той поиска по 600 долара на час — цена, която би впечатлила и най-престижната адвокатска кантора в Ню Йорк, но Пьотр заяви, че за по-малко не би приел да преведе и ред. Цената беше безбожна, в пъти повече, отколкото Ким бе възнамерявала да плати, но тя веднага се съгласи.

Какво пък толкова — нали в края на краищата и на Пьотр щеше да плаща ФБР! Ако Бюрото беше в състояние да пръска купища пари заради четирима руснаци, които си живееха като петролни шейхове, едва ли щеше да се запъне за една напълно законна сметка за правни услуги.

Ким нае малък, изцяло мебелиран апартамент на четвъртия етаж в една сграда на Кънетикът Авеню, след което двамата с Пьотр си плюха на ръцете, качиха кашоните в апартамента и се захванаха за работа. Пьотр Арбатов се оказа рядка комбинация от лишен от емоции човек и перфекционист — дребен и слаб, мълчалив и с тъжно лице, за когото не съществуваше нищо извън пряката му работа, която го поглъщаше изцяло. Хранеше се по веднъж на ден с някаква редичка супа, която си носеше от къщи и внимателно поднасяше с лъжица към устата си, без да спира да работи. При толкова оскъдна храна бе истинско чудо, че изобщо беше жив, дори без да се брои огромното натоварване, на което се подлагаше. На работното си място се беше заобиколил с руски и английски тълковни речници, които прелистваше съсредоточено, претегляйки по няколко пъти всяка дума. Двамата си бяха разпределили ролите: той диктуваше, а Ким записваше. Предвид шестстотинте долара, които Пьотр взимаше на час, и двамата не си губеха времето в излишни приказки. По този начин, уплътнявайки всяка секунда, успяха с бясна скорост да се справят с три четвърти от съдържанието на кашоните. След четири месеца и двайсет дни, по осемнайсет часа на ден, прекарани в една стая с Пьотр, Ким не знаеше нищо за него — дали е женен, дали има деца, дали е здрав или болен от рак, дали е беден или богат, или живее на улицата.

Ето защо тя много се изненада, когато един ден Пьотр тръшна на масата папката с документи, която държеше, и се обърна към нея.

— Двамата с теб трябва да поговорим.

— За какво?

— Ти знаеш ли с какво се занимавах в КГБ, Ким? Досега нито веднъж не си ме попитала.

— Бил си адвокат.

— Нещо такова. Или онова, което в представите на КГБ минава за адвокат.

— Е, и? Какво искаш да кажеш?

— Работих в правния отдел по така наречените специални случаи.

— И какво от това? Специализацията си е в реда на нещата в нашата професия. Аз самата съм специалист по имиграционно право.

— Защо не ме питаш каква беше моята специалност?

Тя реши да изпълни желанието му. Усмихна се и попита:

— Каква беше твоята специалност, Пьотр?

— Компроматите. Съчинявах компромати за хора, нарочени за съдебна разправа. — Той я остави няколко секунди да се бори с чувството за гадене, което самопризнанието му вероятно бе предизвикало у нея, след което продължи: — Обектите бяха все лица от висшия ешелон. Бях най-добрият, Ким, извънредно способен юрист. В състояние бях да изготвя железен обвинителен акт срещу всеки, когото ми посочеха. Генерален секретар, отрупан с медали маршал на Съветския съюз, поет — лауреат на Нобелова награда, все ми беше тая, можех всекиго да изкарам престъпник. Просто ми даваха съответното име и аз се залавях за работа. Когато приключех с него, всеки съдия беше готов да повярва, че обвиняемият е мръсна капиталистическа свиня с десет милиона долара в швейцарска банка, който прави секс със собствените си деца и живее с единствената цел да вреди на родината.

— Затова ли избяга, Пьотр? От угризения на съвестта?

Той извърна поглед встрани.

— Де да беше така! — Пьотр се смали, сякаш потъна в стола си. — Боя се обаче, че не съм толкова доблестен.

— А какво се случи?

— Една сутрин се отбих при един колега от отдела, добър приятел от двайсет години, работехме през три врати един от друг. Нямаше го в стаята му, сигурно беше отскочил до тоалетната, като бе направил невероятната глупост да остави вратата си отключена. Това беше грубо процедурно нарушение, Ким, нали разбираш? Непростима небрежност. Влязох вътре. Цялата стая, бюрото му и подът наоколо бяха заринати в документи. Човекът очевидно беше доста напред.

— Напред с какво?

— С мен, Ким. Изготвяше обвинителен акт срещу мен.

Тя се надвеси над него, лицата им почти се допираха.

— Защо?

Той избягваше погледа й.

— След час аз вече прегръщах коленете на един от хората на ЦРУ във вашето посолство и го молех за помощ. Плачех като дете, Ким. Обещавах му всичко, което шефовете му можеха да поискат. Всичко, без ограничения! Онези ми готвеха същото, което самият аз бях сторил на толкова много хора, и аз се задушавах от страх. Готов бях на всякакви предателства. Още на следващата сутрин американците ме измъкнаха от там. — С тих, примирен глас Пьотр добави: — Та нали разбираш, така и не можах да попитам моя приятел за причината.

— Но сигурно имаш някакво обяснение.

— Допускам, че е било конкуренция. Виж, Ким, аз наистина бях най-добрият. Можех да превърна светица в курва, папата в сводник, можех да изкарам всекиго всякакъв. Предстоеше да се оваканти длъжността началник-отдел. И двамата с колегата бяхме кандидати за поста и за всички привилегии, които щеше да ни донесе. По-голям апартамент, кола с шофьор, две седмици годишно в един западнал почивен дом на КГБ в Украйна… Така ставаха работите при нас.

— Разбирам.

Той се придвижи леко напред със стола на колелца и положи костеливи лакти върху кльощавите си колене.

— Не се отнасяй с презрение към предишната ми работа. Ти представа си нямаш какви познания, какъв професионализъм и артистичност изисква тя! Всичко трябва да бъде перфектно изпипано, Ким. Датите на документите трябва да са в съответната последователност, шрифтовете да съвпадат, подписите да са идентични, свидетелите да са подготвени и съгласувани помежду си. Това е работа на полицай, адвокат и драматург едновременно, защото най-напред трябва да си въобразиш престъплението, да го изсмучеш от пръстите си, за което се иска фантазия. Едва след това построяваш крепостна стена от доказателства около творението си, за да не може никой да ти го разруши. Нямаш право да недогледаш нито една подробност, да пропуснеш нито една нишка, която може да отведе съда в грешна посока. Пак ти казвам, Ким, всичко това е далеч по-сложно, отколкото да изработиш автентичен обвинителен акт, основан на реални факти.

— Е, това няма как да го знам.

Пьотр вдигна папката от бюрото и отново се зачете, пренасяйки се от миналото в настоящето. Мина близо час, преди да вдигне глава и да попита, привидно небрежно:

— На теб как ти се струват обвиненията срещу този Коневич?

— Честно казано — Ким остави документа, който четеше, и погледна към Пьотр, — впечатлена съм. Отначало си мислех, че тези четирима прокурори са обикновени вечно пияни некадърници, че за нищо не стават.

— А сега?

— Сега съзнавам, че не съм била права. Добри са. Даже много добри. Наистина ни помогнаха.

— И вашият съдия ще бъде убеден да отсъди в тяхна полза?

Тя се усмихна.

— Семейство Коневич ще се озоват в Москва, преди да разберат какво става. — Тя помисли малко, после попита: — А ти как мислиш?

— Ами и аз така мисля.

— Яд ме е само, че не разполагах с всичкия този материал още на първото дело!

Пьотр кимна, сякаш искаше да каже: „То си е за яд.“ Вместо това попита:

— А според теб какво ще се случи с тях, след като ги върнат в Русия?

— Това не е мой проблем, Пьотр.

— Ах, извинявай! Сигурно те засегнах? Разбира се, че не си длъжна да мислиш за съдбата на онези, които изритвате обратно, откъдето са дошли.

Двамата отново се заловиха за работа. Скоро се върнаха към обичайния работен режим и в продължение на близо час не си обръщаха внимание един на друг. Пьотр прелистваше любимите си речници и нанасяше дълги, нечетливи бележки в полетата на някакъв документ. Ким тракаше по клавиатурата, вкарвайки поредния превод в харддиска на компютъра си. Или поне се опитваше. Само че правеше грешка след грешка, връщаше се назад, поправяше грешката, правеше нова, връщаше се и поправяше новата грешка или връщаше текста в първоначалния вариант. Сякаш пръстите на ръцете й не слушаха командите на мозъка.

Накрая тя изруга на глас, оттласна се с ръце от бюрото и със стола на колелца се придвижи до работното място на Пьотр.

— Е, добре. Кажи ми какво ще се случи с тях!

Той затвори безшумно дебелия речник.

— Ти как мислиш?

— Ами ще бъдат изправени пред съд и съдени. Вероятно ще получат осъдителна присъда. Не са убили човек, следователно ще идат в затвора.

Пьотр не отговори.

— Виж какво — каза решително Ким, като си придаваше възмутен вид, — всичките тези кашони с доказателствен материал от руснаците сами по себе си показват сериозни намерения. Защо да си дават целия този труд, ако нямат намерение да ги изправят пред съда?

— Както кажеш — отвърна Пьотр. Отговорът на собствения й въпрос беше толкова очевиден, че щеше да й избоде очите. И тя го знаеше. След всичките дълги месеци на непосилен труд под непрестанния натиск на нетърпеливи началници беше напълно естествено да се опита да потисне съмненията си. Но те напираха, клокочеха под повърхността — малки късчета неувереност, досадни като прашинки в окото, дращещи и смъдящи.

Тя усети, че я обхваща вълна от безсилие.

— По дяволите, Пьотр, Коневич положително е откраднал парите! Виновен е! Обрал е собствената си банка, задигнал е стотици милиони.

— А, така ли?

Тя посочи с уморен жест кашоните с доказателства, наредени един върху друг в ъгъла.

— Банкови извлечения. Показания на собствените му служители. Разпечатки на транзакции, полицейски рапорти, резултати от три паралелни разследвания, проведени независимо едно от друго от три държавни ведомства. Какво повече желаеш?

— Ти си напълно права, Ким. Кой би желал нещо повече? Всичко е тук.

— Ами нали и аз това ти разправям!

— Всичко перфектно подредено и прошнуровано, в лъскава опаковка, поднесено на табла. — Дребничкият юрист, който някога си бе изкарвал хляба с изготвяне на перфектни обвинителни актове, не се отказваше лесно.

— Май е прекалено перфектно, а? — попита тя, като се наведе напред и разтърка с длан челото си.

— Я ми кажи колко дела си водила като прокурор?

— Стотици. Не знам с точност.

— Имала ли си досега случай всичко да съвпада в най-дребни детайли? Датите да следват в точна последователност, свидетелите да говорят едно и също, следователите да стигат до едни и същи заключения? Всичко е толкова идеално подредено, сякаш е изравнявано с линийка. За блестящ ум, каквато слава му се носи, тоя Коневич е оставил планини от улики срещу себе си.

Изведнъж Ким се почувства толкова смазана, колкото не помнеше да е била през живота си. Развръзката беше неизбежна. Тя с мъка сдържаше сълзите си, когато каза:

— Няма такова нещо като перфектен обвинителен акт.

Това беше краят. Пьотр седеше мълчаливо на стола си, за да й даде възможност да осмисли цялата чудовищна тежест на направеното откритие. Тези американци бяха толкова наивни за някои неща…

След малко той отбеляза:

— Всъщност ние никога не сме водили самите дела, нали разбираш? Това не беше наша работа, Ким. Ние само изготвяхме перфектния доказателствен материал по обвинителния акт и го предавахме на обвинението. Прокурорите бяха влюбени в нас. Захранвахме ги с дела, които нямаше как да загубят.

— Нещо не разбирам. Защо сте предоставяли обвинителните актове на други? Ти сам казваш, че си бил превъзходен юрист. След като си събрал доказателствения материал, ти го познаваш по-добре от всеки друг.

— Да ти кажа право, често и аз се питах същото. Никога не ни обясниха защо се прави така. Може би са си мислели, че човекът, изобретил гилотината, не е бил длъжен лично да дърпа лоста и да гледа как главата пада в коша. Комунисти, какво да ги правиш! Могат да бъдат непоследователно хуманни по един абсолютно нехуманен начин…

На Ким й идваше да скочи от стола си и да се махне оттам. Просто да избяга от това дело. Да си плюе на петите, да хукне и бяга колкото и докъдето я държат краката.

Той се премести по-напред на стола си и положи длан върху коляното й.

— Те ще ги убият, Ким. Е, да, може и да им спретнат нещо като съдебен процес… а може и не. Но няма съмнение, че ще ги убият. Толкова съм убеден в това, колкото и че двамата с теб седим тук, в тази стая.

Още един въпрос пареше на устните й — един-единствен, и тя реши да го зададе, за да разпръсне и последната мрачна мистерия:

— Но все пак Коневич може и да е виновен, нали, Пьотр?

— Знаеш ли какво гласеше златното правило в моя отдел в КГБ?

Тя се насили да го погледне право в черните, печални очи, за да чуе мъдростта на една душа, омърсена и съсипана още преди да се бяха срещнали. Пьотр каза:

— Не съчинявай компромати срещу човек, който и без това е виновен.

* * *

Първият опит за покушение срещу Алекс Коневич бе малко след изгрев слънце, точно три седмици, след като бе слязъл от черния ван без прозорци на плаца в затвора на Юма. Това се случи в едно голямо задушно помещение, претъпкано с потни мъжки тела, по-малко от минута след като Алекс бе напълнил таблата си с обичайната закуска от клисави, омекнали препечени филийки и воднисти яйца на очи, броени секунди след като бе седнал на обичайното си място на обичайната маса за хранене.

Офертата бе предадена тайно на руснаците седмица преди това от един плешив, вечно неспокоен надзирател на име Тим. Два пъти разведен и със сериозна, граничеща с психоза хазартна зависимост, Тим дължеше на букмейкъра си пет хиляди долара, след като конят, за който му бяха подшушнали, че няма как да не спечели, умря от сърдечен удар на финалната права. Преди да направи залога, Тим на няколко пъти се бе питал дали въпросният букмейкър не е свързан с мафията. Уместен въпрос. Марти се оказа втори братовчед и дългогодишен съдружник на Тони „Костомелача“ Кардоци, който много държал длъжниците му да си плащат навреме вноските. И понеже беше закъснял с около месец, Тим напълно сериозно се безпокоеше дали здравната му осигуровка ще покрие щетите. Затова, когато Марти му намекна какво се иска от него — дребна услуга на неназован приятел, — Тим едва не се задави от облекчение.

Пет хиляди долара опростен дълг плюс две здрави и функциониращи капачки на коленете — откъдето и да го погледнеш, това си е щедро възнаграждение за едно нищо и никакво предадено съобщение, помисли си Тим и устата му сама отговори: „Дадено, няма проблем!“ Същия ден той тържествено се закле да се откаже веднъж завинаги от конните залагания, макар дълбоко в душата си да съзнаваше, че това няма как да се случи.

Офертата предизвика дълбоки раздори между руснаците. Групата им и преди това не се бе отличавала с особена сплотеност — освен общия език ги свързваше само обстоятелството, че всички по един или друг начин бяха свързани с подземния свят в Русия. Големият — единственият — въпрос, който ги вълнуваше в момента, бе кой пръв ще успее да се добере до Алекс Коневич.

След три дни, през които между килиите се разменяха все по-злостни бележки, руснаците се скупчиха на плътна групичка от зли, начумерени физиономии в един отдалечен край на карето, за да обсъдят офертата — кръгло половин милион долара за онзи, който успееше да убие Коневич в течение на следващите трийсет дни, като тази сума щеше да намалява с всеки следващ месец забавяне при изпълнението на поръчката. Участниците в съвещанието разговаряха помежду си само на руски, като се препираха и надвикваха, уверени, че никой отстрани не ги подслушва.

Колкото по-скоро, толкова по-добре — това поне беше елементарно заключение, по което и десетимата мъже постигнаха пълен консенсус. С практическо единодушие бе прието и другото заключение: че първият опит има най-големи шансове за успех. Коневич трябваше да бъде изненадан, когато най-малко подозираше какво го чака. Неподготвен, той щеше да бъде напълно беззащитен.

Ако първият опит се провалеше, следващите щяха да бъдат много по-трудни.

Опитни в този род дела, мъжете яростно спореха на кого да се падне честта. Тая работа — да пречукаш някого — далеч не е толкова проста, колкото изглежда отстрани, авторитетно заобяснява един и останалите закимаха тържествено в знак на съгласие. Някой аматьор, решил да се изяви за пръв път, можеше да свърши колосална глупост. Двама от ветераните наемни убийци споделиха личен опит, всеки за себе си, как първата поръчка неочаквано им се опряла. На пръв поглед маловажни детайли се превърнали в непреодолими препятствия. Някой изтърван поглед, някоя непремерена дума, и обектът лесно можело да се подплаши. Или пък в последната минута на наемника можело да му омекнат коленете и да се парализира тъкмо преди изпълнение на поръчката. Да, много неща можеха да се объркат и често се объркваха.

Присъстващите крадци, наркопласьори и похитители на деца не приемаха тези аргументи. Какво му беше толкоз сложното? Донасяш в джоба остър предмет, избираш някой жизненоважен орган и го наръгваш. Никакъв проблем — все едно режеш салам. Препирните се разгорещиха и за малко щяха да прераснат в размяна на удари, когато Игор — способен счетоводител и експерт в прането на пари — спаси положението с умна идея за умиротворяващи мерки: сто бона от наградата да се поделят между деветимата руснаци, които не успееха да се докопат до Алекс, за да му надупчат кожата.

Спорът продължи с намаляваща интензивност още известно време, колкото за фасон, но предложеният компромис беше неустоимо изкушение и полека-лека се прие.

Сега вече всички печелеха от поръчката. И всеки поотделно имаше интерес тя да бъде изпълнена качествено.

По този начин участниците в лотарията бързо намаляха на четирима. Трима от тях бяха живели в охолство навън, убивайки хора срещу заплащане. Четвъртият беше нагъл фукльо, който бе извършил само две убийства, но много обичаше да се хвали с тях и да занимава слушателите си с кървави подробности, най-вероятно измислени. Ала щом веднъж се бяха разбрали да подбират кандидатите по този критерий — наличие и количество на предишен опит, трябваше да го включат и него, макар и с нежелание.

По същата логика неизбежно се стигна до следващата стъпка: постъпи оферта от Лев Титов, най-опитния убиец в цялата група, а вероятно и в целия затвор. Според Лев бе логично кандидатът с най-много скалпове на пояса да получи право на първи опит. Той бе започнал занаята отрано, едва четиринайсетгодишен, удушавайки учителя си по математика — мечтата на всеки прогимназиален ученик. От тогава бе направил шеметна кариера с безброй успешни убийства. Беше легенда в определени среди — безмилостен убиец, който умъртвяваше жертвите си без излишна показност, дори без издайнически личен почерк. Убивал бе за лична изгода, за Червената армия, за руската мафия, а понякога — когато сприхавият му темперамент надделееше над разума — и просто така, за разтуха. Беше перфекционист, притежаващ в арсенала си необозримо разнообразие от оръжия — от тесте карти до сложни взривни устройства. Веднъж бе убил партньора си на шах, когото бе заподозрял в измама, натъпквайки матирания цар в гърлото му. Абсолютна непредвидимост и известна склонност към драматизъм и преиграване — това бяха единствените му отличителни черти.

Стигна се до гласуване. Осем ръце се вдигнаха „за“. Един въздържал се, без обяснение. И само един „против“ — фукльото.

Лев беше техният човек.

Сто хиляди долара щяха да се разделят поравно между деветимата; останалите четиристотин щяха да бъдат преведени по сметка, посочена от Лев. Макар по принцип рядко да се усмихваше, Лев Титов разтегна уста от ухо до ухо. До края на присъдата му оставаха седем години — сега поне имаше нещо, заради което си струваше да чака.

И така, когато Коневич положи таблата си на масата и небрежно седна върху коравата метална пейка, Лев дори не се извърна да го погледне. Какво толкова имаше да му гледа? След като в продължение на цели четири дни бе наблюдавал обекта, той можеше да напише книга за кулинарните му навици и предпочитания. Знаеше, че Алекс ще отпива кротко от изстиналото кафе и ще чака едрия си съкилийник. Алекс обичаше яйца на очи, а съкилийникът — препечени филийки с масло. За двамата закуската беше нещо като ритуал, сякаш бяха възрастна семейна двойка. Съкилийникът загребваше със замах рохките капещи яйца от чинията си и ги прехвърляше в чинията на Алекс, а филийките от таблата на Алекс преминаваха в неговата табла, след което и двамата мълчаливо се захващаха за работа.

Останалите деветима руснаци бяха стратегически разположени в концентрични кръгове около обекта в строго съответствие със схемата, която Лев педантично им бе начертал и раздал. С вдигнат юмрук Лев даде знак за начало на операцията. Останалите деветима мигновено метнаха таблите си с храна във въздуха, след което безразборно се нахвърлиха с юмруци върху най-близките си съседи по маса. В тясното помещение, претъпкано с потни тела на вечно недоволни, изнервени, склонни към агресия мъже, това бе искрата, която предизвика взрив от необуздано насилие. За начало във въздуха се изви вихрушка от табли с храна, след което четиристотин затворници се включиха като един в някаква дивашка оргия от юмручни удари, ритници, блъскане, хапане, поваляне на земята, отново ритане и юмручни удари, всичко това примесено с неистовия рев на четиристотин гърла.

Седнал почти непосредствено зад гърба на Алекс, Лев наблюдаваше сцената с тихо доволство. Той нямаше да мръдне от мястото си, докато размириците не стигнеха своята кулминация. Внезапната смяна на ред с хаос свари неподготвени надзирателите, които пристъпваха нервно от крак на крак и безпомощно наблюдаваха отстрани. От предишни затворнически бунтове Лев знаеше, че разполага с около три минути, докато пристигнеха тежко въоръжените подкрепления, за да сложат край на веселбата.

Той бавно се изправи и се протегна. Пое дълбоко въздух в дробовете си и изчака, докато пулсът му стана равен. От десния джоб на панталона си извади двайсет и пет сантиметров стилет — истински шедьовър на смъртоносната прецизност, който Лев сам, с много любов и старание, бе измайсторил в затворната работилница. Върхът беше остър като игла. Режещият ръб беше перфектно наточен. Дръжката беше обвита в груб памучен плат, по който не оставаха отпечатъци. Беше оръжие за еднократна употреба, специален инструмент за хирургически удар, който да остане в тялото на жертвата. А на фона на всеобщия хаос, настанал в помещението, самият удар щеше да остане незабелязан. Опасността от свидетели клонеше към нула, а опасността някой да издаде Лев Титов беше още по-малка.

Лев се измъкна на една страна иззад масата и с поредица от къси, ловки крачки незабелязано измина разстоянието от около два метра до обекта. Алекс също бе станал на крака, с гръб към Лев, изцяло погълнат от гледката на отприщеното насилие, в блажено неведение, че цялото това шоу е организирано в негова чест. Лев стискаше стилета ниско долу, плътно до тялото си. Най-добре беше да удари отдолу нагоре, през долните ребра да прониже сърцето или поне дробовете.

Но тъкмо замахваше, когато нещо кораво се стовари с чудовищна сила върху ръката му, малко над китката. Чу се неприятен хрущящ звук и ръката му се прекърши на две. Стилетът отхвръкна настрани и се загуби в плетеницата от крака. Впоследствие съдебният лекар щеше да констатира, че и двете кости — радиусът и улната, — които свързваха лакътя с китката на Лев, са счупени и натрошени на малки парченца. Причината за подобни поражения можеше да бъде силен удар с петкилограмов чук или — което беше малко вероятно, но не и невъзможно — добре премерен ритник от професионален каратист.

Едно бе сигурно — поразяващата сила на удара беше от десета степен по скалата на Рихтер.

Лев изквича от болка, но едва имаше време да погледне встрани, камо ли да се защити от онова, което последва. Някакъв великан с огромни ръце го сграбчи за главата и го повдигна от пода. Мигновено извиване на шията, пореден хрущящ звук и тялото на Лев се строполи в безформена купчина на пода като марионетка с прерязани конци.

Няколко секунди краката му подритваха и тялото се извиваше в конвулсии, но самият Лев не усещаше нищо. Нито болка, нито сърбеж, нито дори облекчение в мига, когато червата и пикочният му мехур се изпразниха.

Великанът се бе навел над него и го разглеждаше с интерес.

— Ей, Алекс — попита той през рамо, — познаваш ли го тоя?

— Никога преди не съм го виждал.

— Той обаче те познава, това е сигурно. Току-що се опита да те наръга с шило.

Лев изхриптя на руски:

— Повикайте лекар…

Едрият мъж го изгледа неразбиращо.

— Какво рече?

Алекс го избута встрани и на свой ред се наведе над Лев, като доближи лицето си на три пръста от неговото.

— Кой си ти? — попита той, също на руски.

— Повикай лекар! Моля те, тялото ми не ме слуша.

— Кажи ми името си.

— Не мога да дишам — едва успя да изрече той. Това бе истина: гръбначният му мозък беше прекъснат и с всяка изминала секунда лицето му посиняваше от липса на кислород. — По-бързо!

— Защо искаше да ме убиеш? — попита Алекс.

— За пари.

— Кой ти ги предложи? — продължи Алекс, без да се помръдне от мястото си, без да направи и най-малко усилие да му помогне.

— Не зн… — Лев се опита да си поеме дъх, но дробовете му не функционираха. — Нямам представа.

Великанът дръпна Алекс за ръката.

— Да вървим. Не е хубаво надзирателите да те заварят тук.

— Последен въпрос — обеща Алекс на великана, след което отново се надвеси над умиращия Лев. — Има ли още такива като теб?

Лев не отговори. В последните мигове от мизерния си живот нямаше намерение да става предател. Нямаше да направи на Коневич това удоволствие.

Но отговорът се четеше в очите му.

О, да! Положително имаше още убийци, които само чакаха своя час.

Двамата не размениха и дума, преди да се върнат на сигурно място в килията. Седнаха на долния нар, свалиха обувките си и известно време си даваха вид, че нищо не се е случило. Бени не бе убил току-що човек. Никой не се опитваше да екзекутира Алекс. Животът беше също толкова хубав, колкото и вчера, а вероятно и утре.

Накрая Алекс пръв наруши мълчанието:

— Бени, дължа ти живота си.

— Просто предпазвам инвестициите си — изръмжа Бичи, сякаш нищо особено не бе направил. Но лицето му го издаваше; очевидно беше извънредно доволен от себе си.

— Как разбра?

— А, това ли? Ами по сбиването. Обикновено всеки път когато искат да пречукат някого, става сбиване.

— Имам предвид как разбра, че аз съм мишената?

— Никак. Свикнал съм да си отварям очите на четири в такива блъсканици, както навремето в отбора, така и сега тук. Или развиваш наблюдателност и усет за тия неща, или не ти подновяват договора. Какъв беше тоя тип?

— Някакъв руснак. Никога не съм го виждал преди.

— А защо искаше да те наръга?

— За пари, Бени. Някой е обявил награда за убийството ми.

— Голяма?

— Най-вероятно.

— Това не е добре.

— Никак даже!

— Имаш ли представа кой дава парите?

— Да, доста добра при това.

— Можеш ли да ги накараш да се откажат?

— Разбира се, но след като умра.

— Някой друг знае ли?

— Имам това усещане. Със сигурност онези, които започнаха сбиването.

Известно време двамата разглеждаха замислено стената пред себе си. Очевидно Бени се питаше в какво ли се е набъркал току-що, сприятелявайки се с този руснак, за чиято глава се предлагаше вероятно щедра награда. Същата тема, но от различен ъгъл заемаше и съзнанието на Алекс: по какъв начин руснаците бяха успели да го открият? След кратък размисъл отговорът се наложи от само себе си: някой от американското правителство им бе разкрил местонахождението му, друга възможност просто нямаше. Но защо тъкмо сега?! И защо тъкмо тук, в тоя вмирисан, противен затвор? Та той беше в ареста и очакваше дело. По всяка вероятност следващата му среща със съдията щеше да има за резултат незабавно отпътуване за Русия. Та той не представляваше никаква заплаха за когото и да било, или по-точно, те не би трябвало да подозират и за момент, че ги заплашва с нещо.

Само след няколко месеца щяха да го убият на спокойствие в Москва, в малка килия, в затвор по техен избор. Да го умъртвят, както си щат — бавно или бързо, в мъки или безболезнено, и после никой нямаше да им задава въпроси. Защо тази припряност?

Сега беше ред на Бени да наруши мълчанието.

— Дали ще се опитат отново?

— Ти как мислиш?

— Мисля, че трябва да си намеря нов съкилийник.

— Добра идея. Не ти се сърдя.

Двамата отново замълчаха. Докато Алекс разглеждаше съсредоточено пръстите на босите си крака, Бичи се изправи, протегна се и шумно се прозя.

— Работата е там, Алекс, че ти си в един кюп с всичките тия типове — каза Бени, като протегна огромните си ръце над едрата глава. — Можеш да се криеш и да им бягаш 364 дни в годината, на 365-ия те ще те спипат насаме, в банята, в кенефа, докато отиваш на свиждане с адвоката си. И тогава играта свършва. — И сякаш Алекс не слушаше внимателно, Бичи добави: — Толкова е лесно.

— Аз и без това се побърквам от страх, Бени! Благодаря ти, че ми отне всякаква надежда.

— Рекох си, че е по-добре да го знаеш.

— Е, вече го знам.

В девет часа същата вечер, когато Ким и Пьотр най-после получиха достъп до залата на властта, техните инквизитори вече се бяха разположили удобно на креслата си. След като половин час бяха спорили тихо, но ожесточено по какъв начин да смачкат фасона на тази непокорна прокурорка от СИН, която имаше дързостта да ги заплашва с бунт, най-после бяха стигнали до решение.

Тромбъл седеше в центъра на масата и нервно почукваше с химикалка по плота, с мъка овладявайки бликащата в него ярост. Директорът на СИН, както и помощник областният директор, който вече проклинаше късмета си, че се е случил пряк началник на Ким, седяха сгърбени от лявата му страна. От дясната седеше видимо почерпеният шеф на руския прокурорски екип, както и някой си полковник Воронин, изпратен по спешност от Татяна след обезпокоителното обаждане на Тромбъл.

Всички се бяха подредили с мрачни изражения на лицата от едната страна на заседателната маса. Отсрещната страна засега беше пуста.

В средата на широката й страна срещу тях бяха поставени два празни стола; мизансценът странно напомняше съд по бързата процедура в някоя държава от Третия свят. Приликата не беше случайна. Ким и преводачът й бяха въведени като арестанти от агент на ФБР — един от доверените слуги на Тромбъл, който в коридора студено им се бе представил с името Терънс Ханрън.

Подредбата беше стряскаща, замислена да накара космите по вратовете им да настръхнат, както и стана.

Примряла от страх, Ким почти се строполи на единия от двата стола, а Пьотр, с тъжно, но примирено изражение на лицето, бавно се отпусна на другия. Директорът на СИН им хвърли изпепеляващ поглед и откри заседанието:

— Госпожице Париш, давате ли си сметка колко време, пари и усилия са вложени в това разследване?

Тя предпазливо кимна.

— Разбира се, че си давам. Едва ли някой е работил повече по него от самата мен.

— И сега казвате, че искате обвиненията да бъдат оттеглени?

— Именно.

— Защото според вас доказателственият материал е прекалено перфектен, така ли? — попита той с глас, пропит от недоумение.

— Защото всичко е инсценировка. Семейство Коневич са жертва на скалъпени обвинения от страна на тези хора. — И тя посочи с пръст двамата руснаци от отсрещната страна на масата.

— Какъв е проблемът? Липса на достатъчно доказателства?

— Напротив, наличие на твърде много. Всичко е прекалено изпипано, чистичко и лъснато. Очевидно доказателственият материал е изфабрикуван.

— Право да ви кажа, досега бях чувал за обвинителни актове, които са били оттегляни поради липса на доказателства, но вие заявявате, че доказателствата са твърде много и прекалено убедителни. — Той поклати глава и сбърчи гневно вежди. — Това е най-голямата глупост, която съм чувал.

Пьотр и двамата руснаци се гледаха с омраза през масата. Внезапно шефът на прокурорския екип се наведе напред и троснато каза:

— Той стои зад всичко това!

Ако не се брояха разнообразните и усукани псувни, за повече от четири месеца това бе най-сложното английско изречение, което Ким бе чувала да излиза от устата му. При това бе изречено перфектно, без следа от руски акцент.

— Кой е той? — попита Тромбъл, като подозрително оглеждаше хилавата дребна фигурка на стола.

— Този преводач — изръмжа руснакът, сочейки с треперещ от гняв показалец към свития на стола Пьотр — е изменник на родината! Дезертира преди петнайсет години! Това е един вредител по призвание и по убеждение. Ако тази жена го слуша, значи е луда! Очевидно е размътил мозъка й.

Полковник Воронин незабавно се включи и в продължение на няколко минути двамата руснаци обсипваха с грубиянски обиди и нецензурни думи дребничкия Пьотр, който понасяше всичко с ехидна усмивка.

Скоро потокът от ругатни започна да дотяга на всички и Тромбъл си каза, че е време да се намеси. Той се наведе напред и бързо коригира посоката на огъня.

— Вие сте прокурор, госпожице Париш, блюстител на закона. Не забравяйте служебните си задължения. Оставете крайната преценка на мъжа с тогата.

Мъжа с тогата! На Ким започваше да й писва от мъже, които я третираха като втора категория човешко същество.

— Аз нося морална отговорност да представя обвинителния акт и съответния доказателствен материал по честен и справедлив начин. Това тук е извращение. Би трябвало да се засрамите, че сте се оставили тези руски измамници да ви водят за носа.

— Единствените измамени са милионите бедни руснаци, които са се доверили на Коневич. Разбира се, че доказателствата срещу него са необорими. И знаеш ли защо? Защото той е виновен, защото го е извършил. Той е един покварен, мазен мошеник, който ще си получи заслуженото. Но когато руснаците ни идват на крака и ни носят доказателства за това, ти твърдиш, че доказателствата им били прекалено перфектни. Даваш ли си представа колко смешно, колко абсурдно звучи това?!

— Вие лично запознат ли сте с доказателствения материал? — попита Ким, смазана от съзнанието колко слаби са аргументите й, колко жалки и негодни за представяне в съда са те. Сякаш им казваше: спрете делото, защото доказателствата са твърде необорими!

— Не съм и нямам намерение. — Лактите на Тромбъл се стовариха върху масата, върховете на пръстите му образуваха било на покрив. — Защо да се запознавам? Нали имам личните ви уверения, че доказателственият материал е изчерпателен, железен и необорим? Без каквито и да било непълноти, непоследователности и несъответствия?

— Аз изложих ясно позициите си.

— В такъв случай нека да изложа и моята. Делото ще се придвижи напред, със или без вас. Избирайте!

— Без мен тогава. Заменете ме с някого. Намерете си друг водещ прокурор.

Помощник-директорът и непосредствен началник на Ким бе смаян от скоростта, с която пропадаше цялото начинание. Седем месеца упорит труд бяха на път да отидат по дяволите. Друг прокурор щеше да замени Ким, но щяха да минат още няколко месеца, преди новият да навлезе в нещата. Пък и, като си помислеше, Ким Париш беше най-добрата, с която разполагаше службата. Лицето му се изкриви в дружелюбна усмивка.

— Ким, не бързай толкова! Ти си превъзходен юрист, перспективен. Цялата ти кариера е още пред теб. Моля те, докарай делото до край и нека го забравим.

— Имам правото и задължението да откажа да участвам в дело, за което смятам, че е скалъпено, че е позор за правораздавателната система.

На Тромбъл започваше да му писва от цялото това лигавене. Той не бе свикнал заповедите му да се оспорват, а освен това същата вечер имаше покана за важен прием в Белия дом, на който жена му особено държеше да присъства. Тромбъл ненавиждаше сегашния президент, който изцяло отвръщаше на чувствата му, така че това бе първата му и вероятно последната покана за подобно събитие. Съпругата му вече бе похарчила два бона за бална рокля, плюс още петстотин за някакъв гей стилист, и го бе заплашила, че ако закъснеят, макар и минута, ще го остави две години без секс. Време беше да удари силно по масата.

— Поемаш делото или си уволнена.

— Не, напускам!

— Напротив, уволнена си.

— Не можете да ме уволните. Не съм ви подчинена.

Пред директора на СИН се очертаваше сякаш последна възможност да запази независимостта на службата си, да не говорим за собствените си прерогативи и лично достойнство. Тромбъл току-що бе нарушил най-свещеното правило във Вашингтон: не нагазвай в територията на другия.

Директорът мобилизира целия си останал кураж, погледна Ким право в очите и промърмори:

— Уволнена си! От мен!

29

В десет сутринта, точна както винаги, Елена пристигна в затвора за месечното свиждане с Алекс. Дойде с кола, която бе наела от близкото летище — маломерен седан от нисък клас, но с пъргаво малолитражно моторче. Това им беше четиринайсетото свиждане — в три различни затвора, в три различни щата, всеки път в присъствието на различни надзиратели. Но всичко й беше до болка познато, процедурата се повтаряше почти без изменения. На връщане щеше да остави колата на летището, да се качи на първия полет за Атланта, няколко часа да броди безцелно из огромния терминал, докато се отърси от евентуалните си преследвачи, след което в последния момент да се метне на друг полет и известно време да се мотае из Средния запад. Разбира се, за всичко плащаше в брой. При тази тактика щяха да са й нужни два дни, за да се прибере у дома, но Алекс й бе дал да разбере, че си струва вложеното време и пари. Това не беше игра. Онези хора се опитваха да я убият. Всякакви предпазни мерки бяха разумни и необходими.

Служителите от затвора провериха документите й за самоличност, претърсиха багажа й и самата нея, поставиха печат на дланта й и я оставиха тихо да чака на един корав пластмасов стол, докато Алекс се появи. Стъклената преграда между двама им беше перфорирана с малки дупчици. Доста по-добре, помислиха си те, в сравнение с предишния затвор, където трябваше да си шепнат притеснено през телефонни слушалки и се страхуваха от подслушвателни устройства.

— Много си красива — каза й Алекс, като се направи, че не вижда тъмните кръгове под очите й. Елена изглеждаше изтощена и останала без сили след четиринайсет месеца усилен труд, вечно криене, скачане нощем от леглото при всяко изскърцване на пода. Той се опитваше да скрие чувството за вина, което го обземаше при вида й.

— Обичам те — отвърна тя. Това бяха постоянните им реплики при всяка среща.

Нямаше нужда да го пита как е, как му се отразява новият затвор, как се отнасят с него. Алекс й се обаждаше почти всяка нощ по един от трите си мобилни телефона и двамата си говореха с часове. Знаеше за Бени Бийти и за „взаимния инвестиционен фонд“, който Алекс управляваше от името на все по-многобройните си клиенти, както затворници, така и надзиратели — точно както в предишните два затвора. Елена водеше счетоводството и стопанисваше парите на инвеститорите чрез местен брокер във Вирджиния, който й бе препоръчан заради своята ефикасност и надеждност. В пощата си редовно получаваше чекове от новите клиенти на Алекс — само няколко през първия месец, докато славата му се разнесеше и бизнесът се разраснеше лавинообразно. Елена предаваше чековете на брокера, за да бъдат незабавно вложени в доходоносни начинания. Всяка нощ Алекс й се обаждаше с нови и нови инструкции, които да бъдат предадени на брокера още на другата сутрин: продай това, купи пет хиляди акции от онова, вложи в краткосрочни облигации еди-какво си и в дългосрочни правителствени бонове еди-що си. Фондовата борса беше в подем, но с техния взаимен фонд те винаги успяваха да изпреварят тренда. „Клиентите“ на Алекс бяха във възторг. Той не можеше да извърви и десет крачки в карето, без да го спре някой нов желаещ да се включи във фонда.

Всяка сутрин „Уолстрийт Джърнъл“ и „Инвестърс Бизнес“ му се носеха в килията от един надзирател, който му бе поверил целия си пенсионен влог, за да го стопанисва и умножава.

Дори брокерът на Елена следеше с интерес ходовете му и влагаше свои пари в същите позиции.

— Как е Бичи? — попита Елена.

— Добре е. Обжалването му е следващия месец.

— Има ли шанс да успее?

— Помогнах му да си състави писмото до съда. Надявам се да му свърши работа.

През последната година Алекс редовно я бе осведомявал за типажите, с които го сблъскваше затворническият живот. Способността му да се вписва сред всевъзможни гангстери, злодеи и убийци не спираше да я изумява: Хористите от Мариел с техните непрестанни кроежи да се измъкнат от пандиза, стига да си намерят подходящ адвокат; Мустафа, вечно навъсеният тартор на Черното братство от затвора в Чикаго, който при всеки сгоден случай многозначително напомняше на „Брата Конебичи“ какво ще му се случи, ако допусне инвестициите на братята да се обезценят.

И все пак Бичи Бийти беше най-загадъчният случай досега. По необясним за Елена начин двамата със съпруга й се бяха сближили доста. Беше странно приятелство, особено предвид наклонностите на Бичи.

— Какво пише в писмото?

— Че дълбоко се разкайва за болката и страданията, които е причинил на невинни хора. Че е открил Бог и Бог го е открил. И че когато излезе навън, ще изпрати по един чек за сто хиляди долара на всеки, когото е наранил.

— Много мило. Съдиите би трябвало да се впечатлят.

— Аз му написах писмото и дори подправих подписа му. Бени ненавижда „Джетс“, задето са му откраднали шампионската титла. Не се разкайва за нищо.

Алекс се усмихна, а тя се разсмя от сърце.

Той се наведе към преградата и понижи глас:

— Виж онзи надзирател там отзад. Високият, с русата коса. Казва се Джордж. Той е човекът.

Тя се облегна назад на стола си, изчака за миг, после хвърли бърз поглед през рамо. Отзад имаше трима надзиратели, но Джордж не можеше да бъде сбъркан — мъжът със сламенорусата коса, който се подпираше на стената, преструвайки се на отегчен, но когато срещна погледа на Елена, й намигна с такова старание, че цялото му лице се изкриви в гримаса.

Когато приключеха със свиждането, Джордж щеше да я придружи обратно до гардероба, за да си прибере палтото и чантата. Двамата щяха да се отрият за миг един в друг — бегло докосване, почти незабележимо за околните. Елена щеше да мушне в ръката му стиска компютърни дискети, които той щеше да предаде на Алекс. Джордж беше същият онзи с пенсионния влог, който Алекс бе успял да удвои за по-малко от два месеца. Сега бе достатъчно Алекс да пожелае нещо, и надзирателят тичаше да му го достави.

— Някакви нови клиенти? — попита Алекс, като имаше предвид другите им бизнес начинания.

— Няколко. От вчера и „Дженеръл Мотърс“ са при нас. Трябваше да тръгвам още щом се обадиха, та нямах време да ти съобщя.

— Страхотна работа вършиш, госпожо Коневич!

— Ако госпожа Коневич можеше да пише компютърни програми наполовина толкова бързо, колкото господин Коневич, щеше да е докарала хиляда нови клиенти!

Това беше най-милият тон, който двамата съпрузи можеха да си позволят в общуването помежду си при тези обстоятелства. Новият им бизнес се разрастваше лавинообразно, в последните месеци интернет базирани компании никнеха като опиумен мак в афганистанските полета. Досега обаче никой не бе успял да разработи мултимедийни рекламни технологии с такова качество както Алекс. Хубавото в случая беше, че Елена бе успяла да попадне на приблизително същите клиенти, които двамата бяха привлекли навремето за „Орангутан Медия“. В края на краищата тя бе използвала същия бележник с адреси. Същата картотека. Същите контакти в маркетинга. Само дето този път рекламното послание беше различно. Алекс се наведе напред, докато устните му почти допряха до стъклената преграда.

— Какво казва Ем Пи? Нещо ново?

— Не, ситуацията не се е променила. Той е бесен. Разправя, че никога досега не е виждал подобно отношение. Истинско безобразие, така каза.

Алекс се опита да прикрие разочарованието си с насилена усмивка.

— Кажи му да се успокои, не е негова вината. Ние се борим с правителствата на Русия и на САЩ едновременно; не смятам, че който и да било адвокат би имал шанс да надделее в такава конфронтация. Кажи му, че съм извънредно доволен от него.

— Той е обезверен, Алекс. Чувства се отговорен за теб. Написал е още едно дълго, гневно писмо до съдията. На същата тема като предишните шест. Къде отидоха обещанията на прокурора да те сложат в по-добър затвор?! Виж къде си!

— И тук ми е добре, Елена.

— Не, ти…

— Спокойно, нищо ми няма. Снощи с вечерята имаше дори вино! Менюто беше телешко задушено с картофено пюре и царевица, сготвено от съпругата на един от надзирателите и поднесено в килията ми. Двамата с Бени вечеряхме на свещи! Между другото той все още смята, че съм сладурче…

— Което си е вярно. Но не си никак добре, Алекс Коневич! И не се опитвай да ме заблуждаваш! Заобиколен си от убийци, изнасилвачи и гангстери. Всеки извратен тип, когото си настъпил по мазола, може да ти види сметката, докато си взимаш душ!

Преди няколко месеца Елена бе извършила нещо, за което се разкайваше, защото, веднъж преживяно, то по никакъв начин не можеше да се изтрие от съзнанието й. В желанието си да опознае затворническата действителност, да получи по-добра представа за онова, което преживяваше съпругът й, в течение на няколко дни тя бе изгледала десетки филми на затворническа тематика — по няколко на вечер, един след друг, до късно през нощта, нощ след нощ. След това месеци наред я измъчваха кошмари, събуждаше се посред нощ, обляна в студена пот. Сцените на брутални убийства и изнасилвания зад решетките непрекъснато изплуваха в съзнанието й и не й даваха покой. Нейният безценен съпруг беше затворен в някаква зловеща сграда, пълна с кръвожадни чудовища, готови да го умъртвят за пакет цигари.

Алекс си даваше вид, че в действителност няма нищо такова. Холивудски буламачи, бе неговото обяснение. Измишльотини отначало до край, предназначени да шокират и плашат невежите.

Но тя много добре знаеше, че я лъже.

За нейна радост не му бяха направили затворнически татуировки, или поне не се виждаха. Кой можеше да знае какво се крие под ризата или под торбестите панталони? Иначе нямаше съмнение, че Алекс се е променил. Изглеждаше някак загрубял, с дълга мазна коса, вързана на опашка; лицето му беше загубило предишната си изразителност, вече не се смееше спонтанно на всяка шега. На всичко отгоре очите му непрекъснато шареха наоколо, вечно нащрек, и това й късаше сърцето. Дори походката му беше различна. Нямаше я някогашната целеустременост, характерната забързана стъпка на човек, пестящ всяка секунда; сега влачеше крака, прегърбен и някак уморен, или обхванат от необяснима леност, с ръце, мушнати дълбоко в джобовете на панталона. Сякаш искаше да покаже, че вече от нищо не му пука.

Тя разбираше това, макар да не й харесваше. В тази джунгла трябваше да можеш да се адаптираш, да се слееш с фона, за да не станеш жертва на някой по-силен хищник.

Само едно му беше хубавото на затвора — предлагаше неограничени възможности за сън и физически упражнения. Та какво друго можеше да прави човек с времето си? На всички предишни свижданията Алекс й се бе сторил забележително свеж и в добра физическа форма. Напоследък обаче сигурно бе прекарал тежки нощи, защото имаше крайно изтощен вид. Очите му бяха кръвясали, с големи торбички. Не бе спал добре от дни, може би седмици.

— Това е лудост, Алекс! — каза тихо тя.

— Няма какво да се прави, Елена. Потърпи още малко.

— От година насам само това правя, търпя. Искам те в леглото си, където ти е мястото. Писна ми да спя сама!

— На мен да не ми е приятно да спя с Бени! Чувала ли си как хърка полузащитник от професионалната лига?

— Моля те, престани.

— А как смърди само! С това телосложение, като се върне от тренировки в карето, боята пада от стените!

Сякаш сам Алекс ухаеше на жасмин! Всички затворници воняха. Бяха станали нечувствителни за собствената си телесна миризма, но Елена се задушаваше от ужасната смрад, която се носеше в залата за свиждане. Искаше да отведе Алекс вкъщи и да измие тази затворническа воня от кожата му. След това да го отведе в леглото и да наваксат за цяла година страх и болка, безсилие и самота.

— Алекс, сигурен ли си, че нищо ти няма? — попита отново тя, този път настойчиво. Все пак му беше жена и го познаваше. С тези шегички, с тази престорена веселост той се опитваше да прикрие нещо. Не беше току-така.

Той сведе поглед и се заигра с пръстите на ръцете си. Кожата около лявото му око потрепна — почти недоловимо свиване на дребните мускулчета под клепача — но това й бе достатъчно.

Елена се наведе напред и притисна лице до преградата.

— Престани да ме лъжеш! Казвай, какво става!

— Е, добре. Вчера се опитаха да ме убият.

— Вчера?! Какво точно се случи, разправяй!

— Бяхме в карето, играех баскетбол, когато някакъв ме нападна. Държеше в ръка самоделна брадва, направена в работилницата. Беше несръчен и глупав опит за убийство. Нямаше никакви шансове за успех.

Елена замръзна на мястото си. Ето, това беше кошмарът, който не спираше да я преследва. Тя наблюдаваше съпруга си и чакаше да продължи.

— Имах късмет — осведоми я Алекс, като си придаваше безгрижен вид. — Двама от затворниците в моя отбор бяха крупни инвеститори във взаимния фонд. Аз запратих топката в лицето му, носът му се сплеска, той забави крачка и двамата го обезоръжиха. Не беше толкова драматично — заключи той, като съзнателно пропусна да й опише как двамата бяха пребили убиеца, как бяха смачкали китките и строшили и двете му ръце, за да не се пробва отново.

— Какъв беше той? Защо искаше да те убие?

— Някакъв руснак. Наемен убиец от мафията, но май с брадва не го бива толкова, колкото с пистолет.

— Питам те защо е искал да те убие!

Моментна пауза.

— Както изглежда, от Москва са предложили голяма сума на онзи, който успее да ме премахне. — Малко по-дълга пауза, през която той взе болезненото решение да й разкаже всичко. — Това беше вторият опит.

— Аха, разбирам. А кога беше първият?

— Преди два месеца.

— Преди два месеца? А защо не си ми казал досега?

— От тогава много внимавам. Бени ме следва навсякъде, където е възможно. При всяко хранене в столовата съм заобиколен от цял взвод инвеститори. Няколко души ме пазят, докато се къпя, ползвам тоалетната или библиотеката. Никой не иска кокошката със златните яйца да бъде изкарана от тук с краката напред. На опасност съм изложен само в момента, когато излизам от килията.

Елена се дръпна назад, безуспешно опитвайки се да овладее обхваналия я ужас.

— Ще се обадя на Ем Пи и ще го накарам да поиска най-настоятелно да те преместят в друг затвор. Ще вдигнем шум до Бога. Ще организираме пресконференция, на която ще ги побъркаме. Ще…

Преди да бе довършила изречението си, Алекс вече клатеше глава.

— Вече съм мислил по въпроса. Недей! Дори не се опитвай.

— Защо?

— Жив съм само благодарение на мрежата от контакти, която успях да си създам тук. На всяко ново място за това ще са ми необходими между три седмици и месец, минимум. През това време ще бъда все едно гол.

— Ами ако по някаква причина в даден месец инвестиционният фонд отбележи спад? Такива неща се случват, Алекс! Кой ще те защити тогава?

Той се усмихна с усилие на волята.

— Повярвай ми, мисля всеки ден за това. Във всеки случай помага за избистряне на ума.

Тя скръсти гневно ръце и не отвърна на усмивката му.

— А пък ако останеш тук, е само въпрос на време, така ли? Да кажем, че някой от новите ти приятели се разсее за момент или се наведе да си върже обувката? Да кажем, че ти пъхнат отрова в яденето или те намушкат в гръб?

— Всичко става — призна Алекс, като разтриваше замислено слепоочията си. — Моите хора ги неутрализират на няколко пъти. Само преди седмица в библиотеката щяха да ми видят сметката, ако приятелите ми не се бяха намесили. Преди пет дни в банята ме наобиколиха трима, но в този момент се появи надзирателят.

— Разбирам.

— Виж, не се преструвам, че не ми пука. Това са жестоки хора, убийци. Държат ме непрекъснато под око и само чакат да се появи удобен случай. Знам какъв риск съм поел.

— Трябва да се махнеш от тук, Алекс!

— Повярвай ми, не че не съм се сетил за това! През последните няколко седмици прекарвам дните си в библиотеката, заровен в правни книги.

— Трябва да се намери начин. Не можеш просто така да се оставиш да те убият!

През две-три кабинки от тях внезапно избухна разгорещен спор между един от затворниците и съпругата му. Жената — още дете, едва ли имаше и деветнайсет — беше облечена в къса кожена поличка, с черни мрежести чорапи и бюстие, което повече показваше, отколкото прикриваше. Изкуствените й мигли пърхаха като огромни черни пеперуди, а по лицето си имаше толкова грим, че с него можеше да боядиса стените на помещението. Само допреди миг двамата съпрузи си бяха шепнали влюбено, долепили лица до преградата, но изведнъж мъжът се дръпна рязко назад, събаряйки стола си на земята.

— Да, бе, правилно си чул. С брат ти, близнака — изкрещя тържествуващо жената подире му.

— С брат ми?! Ти се чукаш с брат ми?! — изхленчи жално съпругът, като заблъска с юмруци по стъклената преграда.

— Ми да! Така поне си остава в семейството, нали те знам колко държиш на тия работи…

— Ах ти, кучко! Ах ти, курво мръсна! Долна продажнице!

Тримата надзиратели в помещението, които до момента бяха стояли настрани с отегчени изражения на лицата, се подсмихнаха уморено. Какво пък чак толкова се бе случило — жената на пандизчия да му изневери с друг мъж! Тримата бяха присъствали безброй пъти на подобни сцени, които с малки вариации се повтаряха почти буквално. Много затворнически бракове изтрайваха до една година, някои до две, изключително рядко до три и повече.

Имаше обаче едно желязно правило, което въпросният затворник току-що бе нарушил. Изпаднал в нервна криза, той заподскача, зави като куче, после внезапно се хвърли към преградата и се опита да прескочи от другата страна. Двама от скучаещите наблизо надзиратели се сепнаха и пристъпиха към действие. Сграбчиха го за краката, смъкнаха го от стъклото, извиха ръцете му отзад и му щракнаха белезниците. Докато го влачеха навън, от устата му се изливаше ужасяващ порой от псувни и обиди по адрес на младата му съпруга.

В това време въпросната изчакваше развръзката, кръстосала ръце на корема си, широко усмихната и с вид, който издаваше безкрайно задоволство.

Накрая, точно в момента, когато двамата надзиратели извличаха съпруга й навън през вратата, тя смъкна бюстието си и разкри две импозантни гърди. Хвана ги в шепи, раздруса ги силно и подвикна на мъжа си:

— Помниш ли ги тия двете? Довечера брат ти ще се зарови между тях като прасе в тикви! А пък, като ми омръзне с него, кой знае? Може и на баща ти да бутна…

С тези финални думи тя изпъна нагоре бюстието, завъртя се на пети и високите й токчета зачаткаха към изхода.

— Бедният човечец — отбеляза съчувствено Елена, след като врявата утихна.

Алекс се наведе напред и поклати глава.

— Тоя тип се казва Еди Карминца. Осъден е за полигамия. Дадоха му пет години, максимума. Освен нея има още три жени.

— Майчице, Алекс, около теб е пълно с психопати! Трябва да бягаш от тук!

— Виж, можем да опитаме едно нещо. Да прехвърлим делото от имиграционните власти към федерален съд. Знам обаче, че е прибързано и невероятно рисковано.

— Но ако не го направим, съществува не по-малък риск да умреш тук.

— Знам. Но има два проблема. При това сериозни. Първо, федералните съдилища функционират по различни правила и процедури. Ем Пи не е адвокат по наказателни дела и няма никакъв опит с федералната съдебна система. Правилата за допустимост на жалби и представяне на доказателствен материал там са по-строги. За съжаление е твърде късно да го сменям.

— Няма ли да се справи?

— Не съм сигурен, че изобщо някой адвокат би се справил, а пък картите на Ем Пи са слаби. Кой знае за последната година колко материал са предоставили нашите руски приятели на прокурора!

— Ами Михаил?

— Михаил още не е намерил ключа към загадката. Нямаме законово допустими доказателства, че парите ми са откраднати. Нито пък че съм станал жертва на заговор. Нищо, което да им попречи да ме качат на самолета за Русия.

— Е, добре, а какво е второто?

— Ако прибързано се обърнем към федерален съд и загубя делото, ще ме изпратят пак тук. Може да се опитаме да обжалваме и ще го направим. Но това отнема време. През което ще ме убият.

— Тоест изборът е между много лошо и ужасно?

— По-скоро между сигурна смърт и вероятна смърт.

— Та каква, казваш, е идеята ти?

— Има едно нещо, което се нарича „хабеас корпус“, или другояче казано, молба за изясняване правомерността на задържането под стража. Формално погледнато, ако ги заставим да ме прехвърлят във федералната съдебна система, си отваряме една вратичка, която трябва да използваме. Държавата е длъжна да докаже причините за моето задържане. Ако съдията приеме молбата, процедурата се извършва много бързо.

— Колко бързо?

— Три дни след задействането й ще бъда изправен пред съд.

— Аха… толкова бързо! — Няколко мига Елена разглеждаше замислено върховете на обувките си и извиваше нервно пръсти. — Това много бързо ли е?

— Може би — отвърна Алекс. — Ние с теб имаме много врагове и тук, и в Русия. Всичко трябва да стане изведнъж. И трябва да успеем от първия път, иначе, както казва моят приятел Бени, играта свършва! Освен това Михаил трябва да ускори изпълнението на задачата. И да се молим да стане чудо.

— Крайно време е и на нас да ни се случи чудо!

— Не мисля, че чудесата стават току-така. Трябва сами да си ги направим.

— Ще позвъня на Михаил в момента, когато изляза от тук.

— Чака те напрегнат уикенд. Време е да поставиш Ем Пи в течение на нещата и да се молиш това, което ще му кажеш, да му се стори достатъчно основателно.

30

На 18 септември 1996 г., точно година и два месеца след вкарването на Алекс във федерален затвор, Ем Пи Джоунс изкачи с енергична крачка стъпалата пред Федералния съд на окръг Колумбия, една от най-красивите и импозантни сгради във Вашингтон. Времето този ден беше променливо — ту топло, ту хладно, първи намек, че поредното горещо, душно лято в този построен насред блата град отива към края си. Придружаваха го Елена и един як, набит помощник-адвокат, помъкнал под мишница кашон с документи.

Преди два дни Елена бе позвънила на Ем Пи и изпаднала в истерия, бе поискала спешна среща. Ем Пи остави всичко и Елена пристигна в кантората му — бледа, изтощена, гневна, разстроена и обзета от мрачна решимост. Още в момента, когато му сподели идеята на Алекс, от устата на Ем Пи изригна порой от възражения.

Предлаганият ход бил твърде прибързан. Прекалено рискован. Той самият не се чувствал на мястото си във федералните съдилища. Освен това кой знае какво му били приготвили руските прокурори и онези от СИН, с какъв унищожителен доказателствен материал възнамерявали да погребат Алекс? Елена го увери, че двамата с Алекс имали същите съмнения и резерви, но му разправи и за четирите опита за убийство в затвора, което сложи край на дискусията. Ем Пи се обади на клиентите си с дела, насрочени за следващите седмици, и прехвърли преписките им на други имиграционни адвокати в града.

Ем Пи и двамата му придружители пристъпваха притеснено по дългите, добре осветени коридори на сградата, право към кабинета на секретаря на федералния съд. Ем Пи се записа в списъка на чакащите, после си намери място с другите двама в дъното на помещението и търпеливо зачака да извикат името му.

Когато го чу, той притича до бюрото на секретаря, който се оказа дама, със замах остави свитъка документи и обяви с приповдигнато официален тон:

— От името на моя клиент господин Алекс Коневич официално внасям искова молба за установяване правомерността на задържането му под стража. Умолявам съда за срочно придвижване на същата от името на въпросното лице, което е задържано в нарушение на всякакви разумно обосновани срокове и принудено да понася неописуеми несгоди.

Секретарката на съда — едра, енергична чернокожа жена — вдигна преписката и с отработено движение я пусна в дълбоката тава за входящи документи, пълна догоре с безброй подобни молби, петиции, жалби и всякакви други адвокатски творения.

— За пръв път ли сте тук? — попита тя, без да вдига поглед.

— Ъъъ… да.

— Не се намирате в съдебна зала. Тук разбираме и прост английски.

Ем Пи имаше вид, сякаш някой му бе изпуснал въздуха.

— Това е искова молба за установяване правомерност на задържане…

Жената пъхна в устата си късче дъвка и челюстите й се раздвижиха енергично, докато очите й се взираха в екрана на компютъра пред нея. На бюрото й имаше табелка с написано име: Телма Паркър.

— Чух ви какво рекохте — отвърна Телма. — От колко време е вътре вашият човек?

— Година и два месеца.

— Хм. — Телма не изглеждаше особено впечатлена. — Как се нарича мястото му, където е задържан?

— Понастоящем по договор с щатската управа е разпределен в щатския затвор на Юма. Това е третият му затвор от датата на задържането му.

Реакцията не настъпи веднага. Телма бавно премести погледа си от екрана към лицето на Ем Пи.

— Трети затвор? За една година? Правилно ли чух?

— По-точно, за четиринайсет месеца.

— Че какво е направил, да не е пречукал някой надзирател?

— Обвинен е в нарушение на визовите закони.

— Ти какво, бъзикаш ли се с мен?

— Кълна се в гроба на майка си!

— Това е въпрос за имиграционен съд. Къде се буташ във федералната система?

— Бих желал да получа това обяснение от държавата.

— Клиентът ти законно пребиваващ ли е в Съединените щати?

— Това е един от спорните моменти. Отначало правителството казваше да, но сега казва не.

Тя подпря брадичка върху ръката си, в която стискаше молив.

— Тоя затвор в Юма е бая гнусно местенце.

— И Алекс така разправя. Самият той бил сложен в крило „Д“, сред най-големите боклуци.

Тя се надвеси напред, така че главата й стигна почти до ръба на бюрото, и с тих, заговорнически глас попита:

— Хайде сега, изплюй камъчето. Кой му има зъб на твоя човек?

Ем Пи моментално влезе в тона й. Наведе се над нея и също шепнешком отвърна:

— Джон Тромбъл.

— Ясно. — Жената вдигна преписката на Ем Пи от тавата „Входящи“ и я пльосна на бюрото пред себе си. Прелисти намръщено свитъка, зачете се тук-там в текста, като поклащаше многозначително глава. — Имам братовчед, който работи в Бюрото — каза по едно време тя.

Изведнъж внезапна болка прониза гръдния кош на Ем Пи. Какъв идиот! Защо не си бе затварял устата! След малко Телма Паркър продължи:

— Той страшно мрази тоя Тромбъл. Разправя, че бил най-голямото нещастие за Бюрото още от времето, когато Едгар Хувър се е разхождал по рокля из коридорите. Чакай да те питам, ти водил ли си преди такива дела?

След петнайсет години на това бюро, през които бе виждала хиляди адвокати да влизат и излизат от службата й, Телма Паркър подушваше от километри новака с жълто около човката.

— Повечето ми дела се гледат от имиграционен съд — призна си с неохота Ем Пи.

— Така си и знаех. Значи не си водил?

— Ами може и така да се каже…

Тя стовари едрия си, заоблен лакът върху бюрото и подпря с длан месестата си брадичка.

— Хич да не ти пука, момче! Тая работа става по следния начин: молбата ти отива при съдията. Ако имаш късмет, може да попадне в ръцете на съдия Елтън Уилис. Той е справедлив и мъдър човек. А ако преди това някой е турил, да речем, на тази преписка печат „Срочно!“ — тя вдигна очи към Ем Пи и му намигна съзаклятнически, — което може да се случи примерно на третата секунда, след като си тръгнеш от тук… в такъв случай срокът за отговор е три дни. Чаткаш ли?

— Три дни — повтори Ем Пи, като също й намигна.

— Ами значи действаме! Тия молби се придвижват доста бързо. Иначе знаеш ли си урока?

С всичката скромност, на която бе способен, Ем Пи отвърна:

— Ще им наритам задниците така, че да ме запомнят за вечни времена. Тромбъл ще го изкарат на носилка от залата.

— Ъхъ… — Тя бавно кимна. — Имаш ли помощ? Няма как да нямаш.

— „Парсевич, Ноултън, Ривърс“. Един състудент от Юридическия факултет е съдружник при тях. Обещаха да помогнат, гратис.

— Много мило. — Тя хвърли критичен поглед на евтиния му полиестерен костюм, примлясна и каза: — Не ми се сърди, момче, ама ще трябва да подсигуриш няколко костюма за по хиляда долара около твоята маса.

За човек, чиято ораторска кариера се люшкаше през годините между пламенни речи пред възторжени милионни тълпи и приспивно каканижене в душни зали, където въздухът лепнеше от скука, Борис Елцин бе на път да бие собствения си рекорд по отегчителност. Поне този път беше трезв — рядък и радостен случай според началника на канцеларията му, който се полюляваше нервно на токовете си и оглеждаше тълпата. През пет минути поглеждаха часовниците си. Някои спяха прави. Колкото и да се взираше, началникът на канцеларията не можеше да открие сред публиката нито един, който да слуша внимателно.

Шефът му го водеше винаги със себе си по такива мероприятия. Ако не за друго, за да има с кого да си пие водката по време на дългия и уморителен път за дома. Освен това той винаги можеше да разчита на своя доверен началник на канцеларията да го излъже в очите, че речта му е била блестяща и дълбоко вдъхновяваща. Двамата с Елцин бяха печени номенклатурчици от старата школа — хем лъжеха умело, хем си вярваха.

Някакъв мъж с черно кожено яке беше застанал твърде близко до него и го блъскаше с рамо. Началникът на кабинета се дръпна настрани, за да си отвори място. Мъжът също направи крачка встрани и отново се блъсна в него.

Изведнъж той се обърна, погледна го в очите и на лицето му се изписа радостно учудване:

— Хей, не ви ли видях онази вечер с Татяна Лукина?

— С кого?

— С Татяна Лукина. Работи при вас. — Взирайки се внимателно в лицето му, мъжът продължи: — Сигурен съм, че бяхте вие. Двамата влизахте заедно в един хотел на булевард „Тверской“. Същият, в който преспивате всеки вторник и четвъртък.

— Имате грешка! — прошепна, или по-скоро просъска, началникът на президентската канцелария и направи пореден опит да се дръпне встрани.

— Няма грешка. Ето, вижте! — И той тикна в ръцете му някаква пластмасова кутия. Всякакви следи от престорена неувереност бяха изчезнали. С подигравателна усмивка непознатият каза: — Препоръчвам ви да ги прослушате насаме. Повярвайте ми, не ви е нужна компания. Името ви се споменава доста често.

Преди другият да бе отворил уста да отговори, Михаил се отдалечи тичешком по посока към шосето, скочи в една кола с работещ двигател и потегли.

За момент началникът на канцеларията си помисли просто да изхвърли кутията. Да я запокити с всички сили нанякъде, после да се обърне и да забрави за случая. Вместо това отвори капака и надникна. Вътре имаше две аудио касети без етикети и няколко цветни снимки. Той я мушна във вътрешния си джоб, като си каза, че ще я изхвърли, щом се прибере у дома. Кой знае какво имаше записано на тия касети? Защо да рискува някой непознат да ги намери? Можеше да е и нещо сериозно.

Началникът на канцеларията се прибра у дома си в девет вечерта, наля си чаша водка и си свали сакото. Във вътрешния си джоб усети тежестта на пластмасовата кутия, за която почти бе забравил. Извади я и пристъпи към кофата за боклук. Пусна я вътре и няколко секунди остана, загледан в нея. Трябваше най-напред да я чуя, каза си той. Ами ако тоя тип ме шантажира? Кой би могъл да каже?

Когато извади двете касети, снимките изпаднаха на пода, но той не се наведе да ги вдигне. Нека първо чуя за какво става дума, каза си началникът на канцеларията.

Избра една от касетите и я постави в касетофона на бюрото. После седна на стола, облегна се назад и отпи глътка водка.

Известно време касетата се въртя безшумно в гнездото си, после заядлив мъжки глас, който не познаваше, каза: „Кой беше?“

„Оня идиот, полицаят.“ Това бе гласът на Татяна, нямаше никакво съмнение.

„Какво, и него ли чукаш?“

„Много си сладък, когато си ядосан. Хайде, чукай ме!“

Кръшен женски смях. Смехът на Татяна.

„Не си прави майтап! Писна ми да те деля с други.“

„Какъв си глупак! Сякаш не си виждал шефа ми. Та той е плешив, дебел и като мъж не струва нищо. Толкова е скучен в леглото, че трябва да се щипя, за да не заспя. Освен това ме е гнус от него и всеки път, като си отиде, повръщам. Правя всичко това само заради нас, Саша!“

„От години все това слушам.“

„Защото е истина! Чуй сега какво ще ти кажа. В момента сме хвърлили око на едно несметно богатство. Това са милиарди, Саша, милиарди! Моят дял ще бъде няколкостотин милиона. Още щом си получа парите, ще изритам оня дърт пръч и ще напусна. Тогава ще си купим яхта и ще обиколим света. Ще имаме толкова пари, че до края на живота си няма да можем да ги похарчим. Ще умрем богати и щастливи.“

Началникът на кабинета се задави и яростно се закашля. От ноздрите и устата му бликна водка, потече надолу по брадичката му, по гънките на шията. Той се хвана за сърцето; стори му се, че ще получи инфаркт.

Скочи от стола и се хвърли към касетофона. Натисна стоп, превъртя лентата назад и отново се заслуша. Това се повтори още три пъти.

Постави касетофона на пауза, облегна се назад и заразтрива челото си с длан. Внезапно така го заболя глава, че черепът му щеше да се пръсне. Поток от обидни думи отекваше в съзнанието му: „скучен в леглото“; „повръщам“; „плешив, дебел и като мъж не струва нищо“…

Ах, тази кучка! Тази лъжкиня и измамница, тази долна, нагла курва!

Спокойно, каза си той. Чу собствения си глас да отеква в голямата празна стая: „Спокойно, поеми си дъх, овладей се, за Бога!“ Отиде до хладилника и доля чашата си с водка, после с треперещи ръце си наля още една, и още една. От много глава не боли! Отнесе трите пълни чаши до бюрото, подреди ги в хронологическа последователност — от едно до три, според реда на наливане — и натисна старт-бутона. После се облегна назад и се заслуша. Знаеше, че онова, което му предстои да чуе, ще бъде ужасно. Но се зарече да не спира, докато не го изслуша докрай, до последната дума.

По средата на записа изтича до кофата за боклук и вдигна падналите снимки от пода. На първата се виждаше усмихнат, красив млад мъж с екипа на националния отбор по футбол. Началникът на канцеларията нямаше представа кой е той, но силно подозираше, че хленчещият глас от записа е негов. На другата беше министърът на правосъдието в момент, когато приемаше шепа долари от човек, чието лице му се стори познато.

Час по-късно, след като бе изслушал и втората касета, при това два пъти, той вече знаеше за Татяна Лукина повече, отколкото му бе необходимо. Най-обидно от всичко му беше усещането за баналност: той се бе оказал просто един глупак на средна възраст, застаряващ рогоносец и това го изпълни с безсилен гняв, самосъжаление и разкаяние. Най-отвратителното беше, че тя от самото начало го бе използвала. На записа Татяна се хвалеше на приятеля си Саша, че въртяла на пръста си цялата администрация на Кремъл, докато нейният отегчителен, дебел, вечно пиян любовник лижел задника на Борис. Обидите й към него бяха толкова много и разнообразни, че едва ли можеше да запомни всичките; но, от друга страна, можеше ли да ги забрави?!

— Е, добре, кучко! — изръмжа той, докато пиян и с несигурна стъпка се качваше към спалнята си на горния етаж. — Утре с теб ще се позабавляваме.

* * *

Девойката беше висока и руса, със стройни крака, които стигаха чак до небето, с красиви сини очи и поне с четирийсет години по-млада от него. Като нищо беше по-млада и от двете му внучки! Но това нямаше никакво значение за нея, а още по-малко за него. Тя го сграбчи за ръката и потърка едрите си гърди в рамото му.

— Толкова си забавен, генерале! Ще се пръсна от смях!

— Такъв съм си — изфъфли Голицин, докато двамата се кандилкаха към лъскавото беемве на паркинга, подпирайки се един на друг. Зад тях беше „Лидо“ — най-новото сборно място на новоизлюпените московски милионери, сцена на пиянски оргии и разврат. Между петото и осмото уиски — в главата му беше такава мъгла, че Голицин не помнеше точно кога — младата дама се бе закачила за него, а между десетото и дванайсетото той бе решил, че са лудо влюбени един в друг.

— Как, викаш, ти беше името? — попита я той.

— Надя. Моля те, запомни го най-после, генерале. Вече десет пъти ти го казвам. Не искам никога да ме забравиш.

За кой ли път тази вечер Голицин оглеждаше изящните й дълги бедра, когато от една тъмна уличка изскочиха трима мъже и се нахвърлиха върху него. Единият изви ръцете му зад гърба, другият набута мръсен парцал в устата му и след това със замах нахлузи на главата му качулка от груб тъмен плат. Младата дама направи крачка назад и понечи да изпищи, но третият мъж я сграбчи и запуши устата й с длан.

— Млъквай, курво! — изръмжа той, като размаха пред лицето й сгъваем нож, за да придаде тежест на думите си.

В този момент сякаш от нищото излезе черна кола и закова пред тях. Голицин бе натикан грубо на задната седалка и двама от мъжете седнаха от двете му страни. Третият пусна Надя да си ходи. Тя се извърна и му намигна. Той й отвърна и след миг тя изчезна в мрака. Мъжът седна отпред до шофьора и колата потегли.

След около двайсет минути, през които колата измина петнайсетина километра, мъжете бутнаха Голицин в някакъв голям вход на сграда, влачиха го трийсетина метра и го тръснаха върху дървен стол. Ръцете му бяха вързани отзад на гърба, късите му крака бяха пристегнати с въжета към краката на стола.

Нечия ръка свали качулката от главата му и я захвърли на пода. Голицин шумно изплю парцала от устата си; минаха няколко мига, преди очите му да се адаптират към светлината, и още няколко, докато преброи мъжете около себе си. Бяха общо петима, събрани в средата на помещението, което се оказа голям празен склад с висок таван от гофрирана ламарина и циментов под с петна от машинно масло. Мъжете бяха облечени с черни кожени якета и тъмни джинси. По лицата си имаха повече татуировки, обици и белези, отколкото можеше да преброи. Поне двама-трима бяха със смачкани носове.

Мутри, помисли си Голицин. Наемни биячи на мафията. Засега нищо страшно.

Освен това тия типове бяха допуснали капитална грешка. Та те бяха обикновени бандити, прехранващи се с отвличания на хора, които хвърляха напосоки мрежата си и за техен лош късмет бяха хванали най-кръвожадната акула на Москва. О, да! Това беше грешка, която щеше да им излезе през носа. И Голицин реши да ги информира отрано за този факт. Той изкриви лице в ехидна усмивка и попита:

— Вие знаете ли с кого се закачате, сополанковци!

— Сополанковци? — отвърна учудено единият от мъжете.

Шат! — главата на Голицин политна на една страна от жестокия плесник. От носа му бликна кървав фонтан.

— Не смейте да ме удряте!! Вие сте…

Шат! Шат! Шат!

— Добре де, добре! Стига толкова! — простена Голицин.

Шат! Шат!

— Моля ви! Казах… стига!

Един от мъжете примъкна дървен стол и го възседна с облегалката напред. Наведе се, докато лицето му се доближи на сантиметри от Голицин. Мъжът беше около петдесетгодишен, по-възрастен от останалите, и се държеше като техен началник. Беше корав на вид, с обветрено лице и тъмни, пронизващи очи.

— Слушай сега какво ще ти кажа, Сергей. Това, което искаме, може да стане по лесния начин, а може и по трудния. Разбираш ме, нали?

Този сополанко го бе нарекъл Сергей. Той знаеше името му! Значи това изобщо не беше случайно отвличане. За момент Голицин се изкуши да напомни на този нещастник как е правилно да се обръщат към него: генерал Голицин! Но може би точно сега не беше моментът да показва мускули. Може би точно сега беше по-разумно да си затваря устата! От последния удар главата го цепеше жестоко.

— Може ли да поговорим? — попита той, като се стараеше да изглежда сговорчив, дори леко сервилен.

— Разбира се, Сергей. — Мъжът се наведе напред. — Но ще ти кажа как ще стане това. Аз ще говоря, а ти ще мълчиш.

Останалите четирима се запревиваха от смях, като се пляскаха с длани по бедрата. На какво се смееха толкова?! В цялата ситуация нямаше нищо смешно. Тия типове си го просеха и щяха да си го получат!

— Може ли поне да ми кажете името си?

Мъжът на стола отвърна:

— Тази вечер съм Владимир. Утре може да съм някой друг. Но не мисли отсега за това. Първо ми дай основание да те оставя жив до утре.

— Няма нужда от заплахи. Какво искаш?

— Да започнем с лесното. Къде са парите?

— Какви пари?

Дълга въздишка.

— Наистина ли държиш да започнем отначало, Сергей?

— Аз съм най-обикновен офицер от запаса с деца и внуци. На една пенсия съм, едва свързвам двата края. Пенсията ми не е голяма, но може да уредим нещо…

Шат! Шат! Шат! — този път плесниците идваха някъде изотзад.

— Стига! Престанете! — изквича Голицин.

— Парите, Сергей. Къде са парите?

— Ама какви пари?!

— Двеста и петдесет милиона. Парите, които открадна. Къде са?

Откъде бяха научили точната сума? — запита се смаян Голицин. Та това се знаеше от най-тесен кръг: от Татяна, Ники и, разбира се, от самия Коневич, жертвата, ама какво можеше да направи той! Та Коневич беше в затвора и броеше дните до завръщането си в Русия, когато с него щеше окончателно да е свършено!

— Може би — започна предпазливо Голицин, като се наведе напред и свря глава между раменете си, очаквайки поредния удар, — ако ми кажете за кого точно работите, ще успеем да се договорим…

Шат! Шат! Завряната в раменете глава не гарантираше защита. По тила му се изсипа такава серия удари, сякаш поне трима души го налагаха едновременно. Голицин чу собствения си глас да циври и моли за милост.

След известно време ударите престанаха, но Владимир не му остави възможност да се окопити.

— Слушай ме внимателно, Сергей! Ще ти дам един безценен съвет. Ти никога не си се поставял на мястото на жертвите си, винаги си бил от другата, безопасната страна и само си се наслаждавал на мъките им. Петдесет години си ги наблюдавал как пищят и молят за пощада, за бърза смърт. Слушаш ли какво ти говоря, Сергей? Разбираш ли ме?

Гласът беше равен и студен и някак странно завладяващ. Глас на хипнотизатор. Колко въздействащ можеше да бъде един глас, когато контролираше болката!

Безброй пъти през годините Голицин бе слушал същия или подобен диалог — между равния, студен тон на палача и отчаяното пищене на жертвата, която молеше за милост и пощада, докато в един момент се прекършеше и бе готова да подпише всичко, което й сложеха отпред, всичко без изключение — пълни самопризнания, свидетелски показания срещу собствените й родители, деца, съпруга, братя и сестри! Всичко, само и само да престане тази болка!

Да, Голицин определено разбираше какво му се говори. Той бавно кимна.

— И знаеш колко по-лошо може да стане, нали?

Ново кимване: да, да, разбира се, че знаеше! По месестите му бузи и двойната гуша се стичаха сълзи.

— Болката ще се усили, Сергей. Не искам да се изненадваш. В един момент ще се молиш да те убием. Ще просиш смъртта си. Обаче ние няма да те убием. Защото, ако не си жив, няма да усещаш болката. Много съжалявам, но предпочитаме да я усещаш.

— Чакай!!! — Една мисъл не му даваше покой. Всички тези приказки за болка и изтезания, пък и името на този жесток човек. Имаше връзка между двете, Голицин бе убеден в това.

— Какво да чакам? Ще ми кажеш ли къде са парите или не!

— Владимир, а? Да, да, Владимир! Като оня, който работеше за мен.

Мъжът сведе за миг очи.

— Нямам представа какво ми говориш.

Голицин се наклони напред, колкото му позволяваха въжетата.

— Той приятел ли ти беше? За това ли била цялата работа? Много съжалявам за горкия човек. Той се самоуби, нали разбираш? Това беше чисто самоубийство! Голяма трагедия.

Водещият разпита скочи от стола си, посочи Голицин с пръст и се обърна към един от четиримата.

— Донесете апарата за кръвно и го наблюдавайте. Тоя е стар и дебел, не искам да пукне без време, преди да сме свършили.

Мъжът хукна да изпълни заповедта.

— Подай инструментите! — нареди Владимир на друг от хората си, който също потъна в мрака. После към останалите двама: — На вас май ви е скучно. Поработете върху него, докато чакаме.

Те пристъпиха към Голицин и побоят започна отново. Без юмруци, с отворена длан, както се бие жена. Тези хора искаха да му причинят повече срам, отколкото болка. Той пищеше и виеше, но без резултат.

Владимир се отдалечи в един ъгъл на обширния склад, извади мобилен телефон от джоба си, набра някакъв номер и долепи апарата до ухото си.

През това време двамата мъже пердашеха Голицин до побъркване. По бузите, по врата и тила, понякога и по ушите — там болеше най-силно. Той хленчеше, цивреше и стенеше, молеше ги задавено да престанат, докато накрая примирен отпусна брадичка на гърдите си и продължи стоически да понася ударите. С всеки плесник главата му се мяташе насам-натам като на парцалена кукла.

Стиснал зъби, прехапал език, Голицин с неистово усилие на волята сдържаше писъците си. Само да спрат да го бият, само веднъж да престане този тормоз, молеше се той наум. И не след дълго Господ чу молитвите му. Биячите престанаха. Единият извика:

— Владимир, тоя тип припадна!

— Хич да не ти пука! — отвърна разсеяно Владимир и продължи телефонния си разговор.

Голицин овладя дишането си и остана притихнал, като се молеше онези двамата да не разберат. След малко Владимир заговори на висок глас, без да се притеснява, че той го чува.

— Не, не се безпокойте. Ние тъкмо започваме. — Дълга пауза. — Вижте, не ми е за пръв път. Аз… — Нова пауза. — Ники, обещавам ти, че всичко ще си изпее. При нас всички пропяват. Като почнем да ги късаме парче по парче… — Пауза, последвана от зловещ смях. — Знам, Ники, знам. Виж, като остане без пръсти на ръцете и краката, като му строшим коленете, ще си изпее… Окей, Ники, чао!

Владимир затвори телефона и се върна при мястото на изтезанията. Мозъкът на Голицин крещеше в черепната му кутия. Ники!!! Тоя въшлив кучи син! Тоя гнидав лъжец и предател! Това бяха негови хора и Голицин с мъка потисна желанието си да ги наругае, да ги заплаши, да излее върху тях цялата сила на демоничния си гняв.

След малко един от мъжете се върна отнякъде с апарат за кръвно налягане. С бързо движение уви маншета около ръката на Голицин и го пристегна здраво. Малко след това се върна и другият, като мъкнеше голям черен куфар, който постави на пода.

— Отвори го! — заповяда Владимир. — Приготви инструментите.

Голицин чу как закопчалките на куфара щракнаха и капакът изтрака върху пода. Не погледна натам — нямаше никакво желание да вижда всичките ужасяващи, дяволски пособия за причиняване на болка, наредени вътре. Затвори очи! — заповяда си той. Не гледай към куфара, прави се, че го няма! Накрая не се сдържа. Трябваше да погледне, да види, да знае какво го чака. Полека, едва-едва отвори едното си око и надзърна през процепа.

Владимир и двама от хората му стояха прегърбени над широко отворения куфар и ровеха из съдържанието му, като се съвещаваха с кое да започнат.

Ох, божичко! Не, само не това! Тия мерзавци бяха донесли целия си арсенал. В куфара имаше поне три-четири наточени като бръснач триончета с всякакви големини, плюс разни други странни неща — всичките до едно лъскави, остри, зловещи. Плюс малка ацетиленова горелка. И желязо — същото като онова, с което Владимир бе жигосал Коневич. Плюс цял набор хирургически инструменти за изваждане на очи и трошене на стави. Голицин познаваше всеки един от тях и знаеше точно за какво служи.

Все пак малко ли нощи гордо бе наблюдавал с каква гениална изобретателност и виртуозна вещина неговите хора в мазетата на площад „Дзержински“ ползваха същите тези пособия! Той познаваше и последния инструмент в куфара, както добрият механик познава ключовете и отвертките си.

Голицин отново затвори очи и стисна клепачи. От стегнатото му гърло излезе тих стон на ужас.

Пет чифта очи едновременно се приковаха в него.

Владимир се усмихна.

— Аха, Сергей, ти се събуди! — Той пристъпи към него и с престорено двоумение го попита: — Виж какво сега, нещо не мога да реша, та ще те питам теб. Откъде предлагаш да започнем?

— Да не сте посмели да ме докосвате с тия гадости!

— Малко е късничко за заплахи. Хайде, Сергей, оцени великодушието ми. — Той се засмя и останалите го последваха. — И така, какво избираш?

— Кълна се, нямам повече от онези пари.

— Нямаш?

— Свършиха.

— Всички? Двеста и петдесет милиона? — попита недоверчиво Владимир.

— Да. Похарчени са до последно. Кълна се! — Голицин за нищо на света нямаше намерение да подари състоянието си на Ники. Можеха да го изкормят, да го нарежат на парчета, но нямаше да видят и грош.

Владимир отново се наведе над куфара и внимателно заоглежда съдържанието му, докато накрая вдигна едно трионче.

— Ами… жалко! — промърмори той, сякаш на себе си.

— Моля те, трябва да ми повярваш! Постъпих глупаво, направих го от алчност. Профуках парите за разни идиотщини. Няма ги!

Владимир беше на три метра от него; той направи крачка напред, като опитваше с палец остротата на инструмента. Двама от хората му бяха застанали непосредствено зад Голицин и по даден знак го сграбчиха за ръцете и шията. Той изпищя, но хватката им бе желязна и не му позволяваше да мръдне.

— Откъде да почна, откъде? Това е въпросът! — каза Владимир. Пронизителните му тъмни очи заоглеждаха преценяващо Голицин. — Защо не от пръстите на краката? — попита логично той. — По-добре да караме отдолу нагоре, от малкото към по-важното, нали така?

Той клекна пред Голицин и изу обувките му, после със замах смъкна чорапите. Късите му месести пръсти се мятаха отчаяно, сякаш се опитваше да ги свие в юмрук, да ги скрие под ходилата. Владимир се насочи към палеца на десния крак. Стисна го с железните си пръсти, изпъна го напред и поднесе триона. После вдигна глава:

— Трябва да те предупредя, че почна ли веднъж, обикновено се увличам. Едва ли ще се отървеш с един-два пръста, дори след втория да пропееш и да си кажеш всичко. Като нищо ще ти ги резна и десетте. Такъв съм си — каза той някак извинително. — Просто ми става нещо и аз не знам какво…

— Добре де, добре. Парите са у мен. Само не… по дяволите, остави ми пръста на мира!

Владимир стисна палеца и леко го изви. Голицин за малко не падна от стола.

— В Швейцария — изрече задъхано той. — В швейцарска банка.

— Да не ме послъгваш нещо? Много мразя лъжците.

— Не, не, кълна се! В Швейцария са парите!

— В коя банка?

Голицин се поколеба за миг и острието на триончето се вряза в кожата му, тъкмо в основата на големия пръст.

— „Люцерн Национал“! — извика припряно той. — Всичките са там, до последния цент!

— Колко?

— Двеста.

Триончето леко захапа месото под кожата.

— Стига, стига!… Двеста и двайсет…

— Какво, профукал си трийсет милиона? — За момент Владимир имаше вид, сякаш ще отреже пръста. И не защото не вярваше на Голицин, а просто така, от яд.

— Много… съжалявам.

— Не се съмнявам, Сергей. А сега да минем на трудните въпроси.

Голицин не отделяше очи от триончето.

— Готов ли си, или да режа?

— Моля те, недей! Питай ме каквото щеш!

— Дай ми номера на сметката и паролите. Съсредоточи се! Диктувай!

— Не ги… помня наизуст. Имам ги записани. Трябва да отида до офиса.

Шат! Шат! Шат!

— Ох, Боже! — изстена Голицин и от устата му рукна порой от цифри и букви.

Докато говореше, друг мъж, скрит в задната стаичка, набра кодовете на лаптоп и с мълниеносна бързина ги изстреля по електронна връзка до централния компютър на банката в Цюрих. След по-малко от две минути цялата сума — 225 милиона долара и нещо отгоре — бе прехвърлена в друга сметка, в различна швейцарска банка, която по някакво съвпадение се намираше само на две преки от „Люцерн Национал“.

Мъжът с лаптопа подаде едрата си глава с дълга конска опашка през вратата и направи на Владимир знак с вдигнат нагоре палец.

— Какво ще правите с мен сега? — каза Голицин.

— С теб ли? — попита учудено Владимир.

— Няма ли да ме убиете?

— Честно да ти кажа, нямам ясни указания по въпроса. — Владимир се почеса замислено по брадичката, давайки си вид, че се колебае. — Ти си разорен. Жалък, дебел неудачник, принуден да живее на една пенсия и до края на живота си да си спомня, че някога е бил милионер. Трябва ли да те мисля и теб?

— Не, не! Абсолютно не е необходимо! Прав си, вие съсипахте живота ми. Аз не съм никой, един жалък неудачник. Дори не знам кой си! — излъга той.

— Знаеш ли какво, вече не съм толкова сигурен. — Мъжът бръкна дълбоко в джоба на палтото си, сякаш търсеше нещо. Нож или може би пистолет. — Всъщност може би за по-сигурно…

— Не, моля те, недей! — запротестира Голицин, който вече не можеше да се спре. — Ще се махна от Русия. Обещавам ти. Ще се кача още на следващия влак. Ще изчезна вдън земя и повече няма да чуете за мен. Моля те, моля те, само ме остави жив!

Известно време мъжът го наблюдаваше с неразгадаемо изражение на лицето, после мрачно вдигна мускулестите си рамене.

— Е, добре. Поне няма да се чудим какво да правим с дебелия ти труп.

Голицин едва не изпъшка от облекчение.

— Именно! Много си прав! Не искам да ви затруднявам.

— Към девет сутринта работниците във фабриката насреща започват да идват на работа. Викай силно, Сергей, за да те чуят. Кой знае, може пък и да ти се притекат на помощ.

Инструментите бяха опаковани обратно в куфара и след пет минути Владимир и хората му угасиха лампите и се пръснаха в нощта.

След половин час Голицин се опита да затвори очи и да поспи. Имаше остра нужда от сън. Ужасът и болката бяха изцедили силите му докрай, но за нищо на света не можеше да заспи. Цялото му същество кипеше от гняв и омраза. Още в девет и половина на следващата сутрин той щеше да се разплати с Ники за всеки миг от понесеното унижение и за всеки откраднат долар. Засега не бе решил как, но щеше да бъде бавно и болезнено. Той си го обеща.

После се облегна назад на стола и сънува смъртта на Ники.

Слухът плъзна още същата вечер. В подземния свят на Москва слуховете бяха като клюките — колкото по-сочни, толкова по-добре, а този специално бе толкова сочен, че се разпространи със скоростта на радиационен облак. Към полунощ вече обикаляше московските бардаци, мутренските заведения, бърлогите на наркоманите, шушукаше се от джебчиите на улицата и се предъвкваше с апетит в баровете, където се събираха мафиотските босове.

Някой искаше смъртта на Ники Козирев. И този някой не си поплюваше. Беше сериозен, и то по начин, който единствено имаше значение в този град — бе готов да предложи сериозни пари за изпълнението на желанието си. И тъкмо това бе темата, около която неизбежно се завъртаха всички разговори. Пет милиона долара. Пет милиона за смъртта на Ники. Без всякакви условия — начините и средствата бяха изцяло предмет на свободен избор от страна на изпълнителя, никакви ограничения, никакви уговорки. С нож, куршум, отрова, при автомобилна катастрофа — пълна свобода на действие. Кинжал в сърцето звучеше стилно за разбойник като него, но и всякакви други методи се приемаха, стига да водеха до желания резултат. Пет милиона причини Ники Козирев да умре.

С мафиотските босове се бяха свързали чеченски бандити, които действаха като посредници между възложителя на тази щедра поръчка и евентуалния изпълнител. По напълно разбираеми причини клиентът предпочиташе да остане анонимен. Подбрана група свидетели бяха събрани в малък апартамент в центъра на града, от килера бяха довлечени пет куфара с банкноти и разтворени пред очите им, за да се уверят, че парите ги има. Никой не си даде труд да ги брои — бяха твърде много. Това тук са пет милиона долара, беше им казано. Вижте ги, пипнете ги, порадвайте им се. Никакви блъфове, никакви напразни обещания — истински пари за истинска работа. Хайде сега, пръскайте се по улиците и разгласете офертата.

В град като Москва, където и за хиляда долара се намираха хора да извършат масово клане, пет милиона щяха да предизвикат истинска златна треска сред гилдията на професионалните убийци.

Предприемчиви букмейкъри се опитаха да организират залагания за изхода от ситуацията. Никой не искаше да играе — при пет милиона миза изходът можеше да бъде само един: Ники Козирев беше мъртъв.

В три сутринта шефът на охраната на Ники — най-довереният му сътрудник и приятел от детските години, с когото бяха израснали в един и същ бедняшки квартал в Новгород — тихо бутна вратата на спалнята му и надникна вътре. В продължение на три щастливи десетилетия двамата бяха убивали, изнасилвали и продавали дрога по улиците. Рамо до рамо се бяха надхитряли с милицията и КГБ; заедно бяха измамили, пребили, пречукали и отвлекли повече хора, отколкото можеха да си спомнят. О, какви хубави времена бяха! Бодигардът пристъпи безшумно в стаята и като следваше очертанията на стената и внимаваше да стъпва само върху килима, предпазливо се запромъква навътре. Ники обичаше тъмни помещения. Той не можеше да заспи в стая с прозорци, а тази тук беше като саркофаг. Само хъркането му отекваше между стените. Проститутката, просната напреко на леглото в краката му, беше така надрусана с хероин, че нямаше да чуе и танк Т–80, ако минеше на сантиметри от главата й.

В ръката си бодигардът стискаше пистолет със заглушител и патрон в цевта. В другата си ръка държеше миниатюрно фенерче, като пръстът му беше на копчето, готов да го включи в последната секунда. Беше на три метра от спящия Ники. После на два, после на метър и половина. Когато го доближи на около метър, внезапно получи силен удар в гръдния кош. Тялото му полетя назад, блъсна се в стената и се смъкна на пода. Странно, той не усети самия изстрел, дори когато единият му бял дроб излетя навън през гърба.

Миг по-късно Ники стоеше надвесен над него и се взираше в мрака в очите му.

— Боли ли?

— Боли, та мамата си трака!

— Защо? — попита Ники.

— За пет милиона.

— От кого?

— Кой да ти каже? И на кой му пука?

— Наистина ли?

— Абе парите си бяха истински.

— Защо тъкмо ти?

— Глупав въпрос.

— Пет милиона… Да, прав си.

— А ти си мъртъв.

Ники заби от упор още два куршума в устата на най-добрия си приятел, изправи се и с един ритник изхвърли изпадналата в кома проститутка от стаята си.

Заключи вратата и я барикадира с голям шкаф. После се спря, седна на леглото и се замисли. Кой ли бе обявил награда за главата му? Пет милиона долара си бяха доста високо равнище на мотивация. Кой го мразеше чак толкова? Кой имаше мотив да го премахне? И кой разполагаше с толкова много пари?

След миг в съзнанието му изскочи едно име: Голицин. Беше съвсем логично — само той и никой друг! Ники взе мобилния си телефон и набра един номер по памет. Отговори му мъжки глас и той каза:

— Георгий, аз съм.

— Ей, чувам, че здравата си я закършил! — извика през смях Георгий.

— Виждам, че се е разчуло.

— Това са пет милиона, Ники! Целият град само за теб говори.

— Прав си. Слушай сега какво ти предлагам. Ти ми дължиш два милиона за оная дрога, нали така?

— Имам ги! Ама нали се разбрахме да ти ги дам чак утре вечер?

— Зачерквам ти ги.

— Сериозно?

— Сериозен съм като сърдечна атака. Пусни слух, че плащам милион и половина за този, който пречука Сергей Голицин. Останалите си ги задръж.

— Ми що не взема аз да го пречукам и да прибера всичко?

— Твоя работа, Георгий. Но искам Голицин мъртъв, иначе ти си на ред. — И той му затвори телефона.

Върна се на леглото и седна с пистолет в скута. Пет милиона долара!

Най-добрият му приятел бе напълно прав. С Ники беше свършено. Може би след час, ден или седмица, но извън всякакво съмнение той беше мъртвец.

Към осем същата сутрин Тромбъл събра целия екип в кабинета си. Съставът бе същият: двамата му послушни лакеи, агенти Ханрън и Уилсън, полковник Воронин и шефът на руските прокурори, плюс нова група юристи от СИН, подсилени с две млади и извънредно амбициозни кариеристчета от Министерството на правосъдието. Всички седяха, стиснали писалките, с готови бележници, и очакваха личните указания на своя лидер.

— Нещо такова действително трябваше да се очаква — заяви единият младок от Министерството, който се казваше Бил. Сферата на неговите компетенции покриваше всичко, което се бе случило през последните пет минути.

— Аз лично не го бях очаквал — отбеляза Джейсън Колдуел, като изтри с ръка малко останала пяна за бръснене зад лявото си ухо. След бруталното уволнение на Ким Париш Колдуел бе избран лично от директора на СИН за неин приемник и привлечен към екипа от бюрото на Службата в Сан Диего, където си бе създал легендарна слава с безцеремонната ефикасност, с която изригваше мексиканските имигранти обратно през границата. Колдуел беше самонадеян, гръмогласен фукльо, неспособен на капка милост към който и да било обвиняем независимо от естеството на обвиненията му. Хубавото му беше, че вършеше работа. Със завидна стръв се захващаше с най-заплетените, най-тежките и амбициозни дела и окото не му мигаше за истината или за последиците.

Амбициите му бяха добре известни сред колегите, които не питаеха особена любов към него. За Джейсън Колдуел държавната служба бе само трамплин към по-важни дела: той възнамеряваше да се кандидатира за конгресмен и в даден момент да оглави Комисията по имиграционните въпроси; и тогава всички щяха да се редят на опашка, за да му целуват задника. Не можеше да му се отрече, че там щеше да си пасне точно на мястото.

В продължение на месец Колдуел бе проучвал огромния по обем доказателствен материал — педантично събран, преведен и подреден от Ким и Пьотр. Други вече бяха свършили тежката работата вместо него и това бе добре. От него се искаше само да се яви в съда и да се усмихва ослепително пред камерите. През въпросния един месец той бе прекарал значителна част от времето си в пъчене пред огледалото и наизустяване на ефектни реплики, в самообожание и самонахъсване да срита тия нагли руснаци в задниците.

И изведнъж, като гръм от ясно небе, върху главата му се бе стоварила исковата молба на Ем Пи за установяване правомерността на задържането на клиента му. Без всякакво предупреждение. Без намеци и заплахи, които да го подготвят за това, което щеше да се случи. Ала тази коварна атака на Ем Пи ни най-малко не го тревожеше. Нещо повече, той — Колдуел — се бе надявал тя да се случи. Радваше че, че адвокатът на Алекс го бе направил. Това му даваше шанс да прескочи, и то с такова сензационно дело, от невзрачните имиграционни съдилища във висшата лига на федералното съдопроизводство и тази неочаквана възможност го радваше неимоверно много. Защото Джейсън Колдуел не се съмняваше, че и там ще се справи блестящо. Както във всичко, с което се бе залавял до момента. Ако онзи Коневич подозираше с кого си има работа, той щеше сам да си купи билета за Русия.

Без да губи време, Тромбъл зададе дневния ред. Няколко встъпителни бележки за важността на делото. Злокобно напомняне за жизнената необходимост от победа на всяка цена. Смразяващ поглед към събралите се, докато им свеждаше за кой ли път императивната задача: Коневич да бъде експедиран в Русия, където да отговаря за безбройните си грехове.

Руснаците слушаха, без да се намесват. Воронин презираше Америка и нямаше търпение да се върне в родината си, където очакваше генералска звезда като награда, задето бе помогнал на каузата. Шефът на прокурорския екип се надяваше Колдуел да оплеска всичко, да се препъне в собствената си некомпетентност и да загуби делото и на свой ред да бъде изритан и заменен. Човекът имаше интерес процедурата да се влачи до безкрай. Той и тримата му другари си бяха намерили гаджета във Вегас — едрогърди бар-дами, винаги готови за парти и не особено придирчиви към мъжката компания. След като бяха загубили близо сто хиляди долара — пари на ФБР — на рулетка, руските прокурори най-после бяха получили нещичко в замяна.

— Ей, вие там! Кой е съдия по делото? — попита Тромбъл, поглеждайки с присвити очи двамата младоци от Министерството на правосъдието, чиито имена все не можеше да запомни, просто защото не го интересуваха.

— Елтън Уилис — отвърна Бил, изпълнен с гордост от самото си присъствие в кабинета на директора на ФБР.

Тромбъл направи такава физиономия, сякаш в гърлото си имаше натъпкан лимон.

— О, не! Само не Уилис! — изохка той.

— Ползва се с доста добро име — настоя младокът, очевидно незагрявайки за какво става дума.

През краткия си мандат като съдия Тромбъл неведнъж бе присъствал на едни и същи конференции с Уилис и двамата ожесточено бяха кръстосвали шпаги по въпросите на човешките права, гражданските свободи и много други теми, по които възгледите им се разминаваха диаметрално. И доколкото публиката беше съставена главно от съдии, резултатите от тези дебати бяха лесно предвидими. Уилис беше високоинтелигентен, методичен, премерен в изказванията си и владееше правната материя с интелектуалната дълбочина на бивш йезуит. Докато теориите на Тромбъл, най-меко казано, не намираха благодатна почва сред публиката на тези конференции. Освиркванията и дюдюканията още отекваха болезнено в ушите му.

— Уилис е един надут пуяк — изръмжа Тромбъл и изгледа злобно присъстващите, сякаш ги предизвикваше да оспорят преценката му. После се облегна назад в креслото си и изпука с пръсти. — Готов ли си за представлението? — попита той Колдуел.

— Считайте работата за опечена — отвърна Колдуел. — Делото ще приключи най-много за два дни, може и за един.

Тромбъл срещна погледа на Ханрън.

— Какво изпускаме?

Ханрън нямаше представа.

— Медийното отразяване! Коневич трябва да е на първа страница на всички вестници!

Това особено допадна на Колдуел.

— Страхотна идея! — почти извика той. — Ако ние не се възползваме, защитата ще го направи. Длъжни сме да ги изпреварим!

— Нашите руски приятели трябва да се убедят, че пипаме сериозно. Мина много време наистина, но ние не сме забравили ангажимента си към тях.

— Бих могъл да организирам пресконференция — предложи сговорчиво Колдуел.

Тромбъл прочисти гърлото си.

— Е, ще преценим дали ни трябваш. — Кратка пауза. — Ханрън, кажи на момчетата долу да задействат нещата. Виж дали могат да ме включат в „Найтлайн“ и „Добро утро, Америка“. И непременно се обади на оная руса правна коментаторка във „Фокс Нюз“, тя винаги е готова да ме интервюира.

— Толкова скоро… До делото остават само два дни, шефе.

— Кажи им, че това е съдебният процес на годината.

Ханрън сведе поглед към полирания плот на масата.

— Може да стане, а може и не. — Истината бе, че на вестниците и телевизионните мрежи им бе писнало от шефа му с неговата досадна настойчивост да бъде в центъра на медийното внимание. Умението му да се набутва пред всяка включена камера беше легендарно. „Момчетата долу“ от Отдела за връзки с обществеността на ФБР работеха по осемдесет часа седмично, за да му уреждат участия в новинарските емисии, но отдавна бяха изчерпали всички разумни основания, гледни точки, лъжи и примамки за тази цел.

— Е, добре — каза Тромбъл, на когото веднага му хрумна нов повод за интервю. — Кажи им, че аз лично ще свидетелствам по делото. Историческо събитие: за пръв път в историята директорът на ФБР се явява като свидетел в съда.

— Добра идея — каза Ханрън.

Колдуел също нямаше възражения. Давай, пробвай се! — идеше му да извика в лицето на Тромбъл. Обяви това дело за съдебния процес на века, а защо не и на всички времена! Ти може да се явиш като свидетел, но аз съм водещият прокурор и ще направя всичко по силите си, за да свириш втора цигулка.

Съвещанието приключи с взаимни уверения, че този път най-после Коневич ще получи своето заслужено възмездие от американската съдебна система.

31

Парадното стълбище на Федералния съд на окръг Колумбия приличаше на арена на спортно събитие. Няколко дузини телевизионни екипи бяха подредени отстрани, с включени прожектори и насочени камери, готови да снимат. Поне десетина репортери от печатните медии се щураха насам-натам, привлечени от шума, който бе вдигнала безупречно смазаната пиар машина на ФБР.

Вътре в съдебната зала още дузина журналисти вече бяха заели местата си на пейките в галерията; това бяха репортерите с покани, които след края на делото щяха да изтичат навън, за да споделят всичката чута и видяна мръсотия с по-малко привилегированите си братя и сестри.

На масата на обвинението седяха скупчени петима прокурори, предвождани от Джейсън Колдуел. Последният изглеждаше превъзходно с чисто новия си костюм на „Брукс Брадърс“ за петстотин долара, закупен специално за дебюта му в Шампионската лига. Цветът на костюма отиваше на сините му очи и правеше прекрасно впечатление на телевизионния екран. От лявата му страна седяха двама колеги от СИН, а на пода зад гърбовете им бе натрупана голяма купчина документи, които щяха да послужат за доказателствен материал. Двамата младоци от Министерството на правосъдието бяха изтикани чак в другия край на масата, но все пак допуснати да присъстват на процеса, макар че самите те най-малко от всички знаеха какво правят там.

На масата на защитата Ем Пи се съвещаваше с двама наконтени съдружници от „Парсевич, Ноултън, Ривърс“, една от чудовищно грамадните правни кантори във Вашингтон — град, в който адвокатите бяха три пъти повече от редовите жители. Непосредствено вдясно от Ем Пи седеше Мат Ривърс, негов състудент от Юридическия факултет, който навремето бе кумувал на аварийно свиканата сватба с приятелката му, която бе в напреднала бременност.

В трети курс, като отличник на випуска, Мат бе станал обект на ухажвания от страна на най-престижните адвокатски кантори в Ню Йорк и Чикаго, но предпочете ПНР, както беше известна фирмата сред широката публика. Привлече го репутацията й на ефикасна безскрупулност, с която отдавна си бе спечелила страха и уважението на конкуренцията. ПНР разполагаше със специализирани отдели, водещи всякакъв род дела — от корпоративни до наказателни; плюс офиси в шест американски града и още десет представителства по целия свят. Често самият факт, че ПНР изобщо се е ангажирала с дадено дело, принуждаваше и най-коравия опонент да преговаря за извънсъдебно споразумение. Негласното мото на фирмата беше: „Трупай, да има!“ Наистина, от ПНР не се колебаеха да зачислят и сто правни съветници по някое спорно дело. Колкото и адвокати да мобилизираше отсрещната страна, ПНР винаги можеше да изпрати двойно повече, за да се навиват човекочасове, да се изтощава конкуренцията и в крайна сметка опонентът да се откаже или да банкрутира. Най-меко казано, от „Парсевич, Ноултън, Ривърс“ не обичаха да губят. Ето защо напористият характер на Мат — с други думи безпогрешният му инстинкт на хищник — бе забелязан и оценен още от студентската скамейка и впоследствие внимателно култивиран. Процесът на култивиране включваше: статут на съдружник до пет години от постъпване във фирмата, триста хиляди годишна заплата плюс бонуси, плюс служебен автомобил.

Макар животът и социалният им статус да се бяха развили по съвсем различен начин, Мат и Ем Пи обядваха заедно по веднъж на няколко месеца и обменяха клюки от противоположните краища на адвокатската професия. Имаше едно условие, което се спазваше стриктно: Мат избираше заведението и Мат плащаше сметката. Това желязно правило датираше още от ранните години на приятелството им, когато Ем Пи го бе завел в „Бъргър Кинг“ и стомахът на Мат, отвикнал от подобен род изпитания, после се бе бунтувал в продължение на дни.

По молба на Алекс още преди няколко месеца Ем Пи се бе обърнал за помощ към своя стар приятел. Сам той нямаше да се справи с превъзхождащия противник и Алекс го бе насърчил да потърси подкрепление, но понеже с Елена нямаха излишни пари за съдебни разходи, да намери някого, който бе готов да поеме делото заради медийния интерес и безплатната реклама. Тромбъл бе успял със завидно майсторство да привлече вниманието на медиите, интересът вече беше налице и Мат отнесе молбата на Ем Пи до съвета на директорите на фирмата. Молбата беше пределно проста: ПНР да предостави про боно един-двама адвокати, по-скоро за кураж, отколкото за друго. Ем Пи щеше да свърши основната работа; присъствието на фирмата с името й му бе нужно по-скоро за сплашване на противника. Отначало съветът на директорите не прояви особен интерес към някакво тривиално дело за нарушение на имиграционните закони, но Мат изтъкна като довод твърде интересното минало на Коневич и невероятните престъпления, които се опитваха да му припишат в Русия. Интересът внезапно се засили, после премина в ентусиазъм и управляващите съдружници на фирмата единодушно решиха да поемат защитата на Коневич.

Само преди две години „Парсевич, Ноултън, Ривърс“, подмамени от всеобщото оживление сред западните компании, опитващи се да пробият на руския пазар, бяха открили малък филиал в Москва, който едва креташе. За начало момчетата от ПНР бяха наети от малка, независима петролна компания, която се бореше да не бъде погълната от някакъв сенчест консорциум с дебели връзки в държавната администрация. Ден преди делото да се гледа в съда, ПНР бе уведомена от Министерството на правосъдието на Руската федерация, че адвокатските права на нейните юристи току-що са били отнети и че присъствието на клона в Москва е нежелателно. Хората й бяха изритани от Русия, а след два дни петролната компания бе погълната.

Сега управляващите съдружници видяха в делото „Коневич“ чудесна възможност да покажат голям, дебел среден пръст на руското правителство Сред многобройните добродетели на ПНР бе, че никога не забравяше стари унижения.

И така, мястото вдясно от Мат на масата се заемаше от Марвин Ноултън, „Н“-то в ПНР — осемдесетгодишен господин с подвеждащо патрицианска външност, зад която се криеше опърничав нрав на заядливец и скандалджия. Отдавна пенсионер, Марвин бе мобилизиран от фирмата си специално за този гастрол. Наситеният тен на лицето му, придобит по голф игрищата на Флорида, странно контрастираше със снежнобялата му грива. Присъствието на стария лъв в тази съдебна зала бе предупреждение към всички, които си даваха труд да следят внимателно събитията. В кариерата си на адвокат преди много години Марвин се бе специализирал в дела за клевета и нарушаване на човешки и граждански права. При най-малкия повод завеждаше дело и рядко губеше.

Стратегията на защитата бе пределно проста: подавайки молба за установяване правомерността на задържане — с други думи, принуждавайки държавата да докаже конституционните основания за продължаващия вече над година арест, — Алекс и Ем Пи изваждаха делото от имиграционния съд и го прехвърляха във федералната съдебна система, където обвиняемият се ползваше с много по-надеждна защита на правата си. Освен това системата допускаше обжалване, което означаваше шанс за повторно, дори за трето гледане на едно и също дело. Ем Пи щеше да се яви на първото като защитник на семейство Коневич. Ако загубеше, главорезите от ПНР щяха да влязат в играта на негово място, да привлекат още дузина или повече адвокати и да изпият кръвта на Тромбъл и СИН.

За момента обаче от Мат и Марвин се искаше единствено да си придадат свиреп вид, да изслушат внимателно аргументите на Ем Пи и да бъдат готови да се намесят само ако нещата отидеха на зле — което по тяхно общо мнение, след като се бяха запознали с доказателствения материал, беше най-вероятният изход от делото.

Зад Ем Пи беше седнала Елена, облечена в строг костюм с панталон и бели обувки с високи токове; стиснала ръце в молитвена поза, тя трескаво се обръщаше към Бога за помощ, но от време на време прекъсваше молитвите си, за да хвърли по някой убийствен поглед към масата на обвинението — към хората, съсипали живота на съпруга й.

В последния момент двама едри полицаи въведоха Алекс през една странична врата и го докараха право до масата на защитата. Бе му дадена възможност да си вземе душ и да се облече по-човешки, с костюм и вратовръзка, ала той учтиво, но твърдо бе отказал. Сега се яви със същия мръсен бял панталон, захабена бяла фланела и гумени чехли, които носеше в затвора. Лицето му бе потъмняло от набола четиридневна брада. Косата му беше все така изпъната назад в мазна конска опашка.

Дори Ем Пи го бе увещавал да си придаде по-приличен вид, но Алекс твърдо бе отказал — искаше съдията и репортерите да видят с очите си в какво го бяха превърнали неговите тъмничари. Жалкият му външен вид щеше да разпръсне веднъж завинаги мита за разглезения, свикнал с лукс и удобства милионер. Каквото и да бе представлявал в предишния си живот, сега Алекс Коневич беше просто един обикновен човек, смачкан и унижен от системата.

Прегърбен, със свити рамене и наведена глава, влачейки немощно крака, Алекс се дотътри до мястото си и с изкривено от болка лице, бавно и внимателно понечи да се отпусне на стола. Някаква жена от третия ред се наведе към съседа си и възмутено подхвърли така, че всички я чуха:

— Видя ли? Бедният човечец е пребит и изнасилен от тези зверове!

Щом чуха тази реплика, Ем Пи и Мат скочиха на крака и с пресилена грижовност помогнаха на бедния Алекс да се настани по-удобно. Същевременно Елена се хвана с две ръце за гърлото, сякаш не бе виждала от месеци съпруга си, и нададе задавен писък, който отекна под сводовете на съдебната зала.

В този момент задната врата на залата се отвори с трясък и Джон Тромбъл влезе вътре с маршова стъпка, след като току-що бе дал поредица бомбастични интервюта на парадното стълбище. Погледът му обиколи присъстващите, докато накрая се спря на арестанта, седнал до масата на защитата. Той за пръв път виждаше на живо Коневич — този досаден тип, който бе отнел четиринайсет месеца от скъпоценното му време. Очите му регистрираха мръсните затворнически дрехи, наболата остра брада, мазната опашка, изнурения поглед и Тромбъл реагира инстинктивно на всичко това — усмихна се самодоволно.

Тази реакция бе на свой ред отчетена от дузината поканени съдебни репортери на задните редове, които зашушукаха многозначително помежду си.

Тромбъл закрачи целеустремено към първия ред, където един негов сътрудник му пазеше място. Той не бе стъпвал в съд още от времето, когато сам бе служил като съдия, но бе уверен, че самото му присъствие в залата ще окаже нужното въздействие върху съда.

Миг по-късно се отвори една странична врата, съдия Елтън Уилис влезе през нея с развята тога и се насочи към банката си. Приставът обяви влизането му, всички станаха на крака, съдията си седна на мястото и останалите сториха същото.

Елтън Уилис беше петдесет и девет годишен, учудващо нисък, с гарвановочерна коса и фини, леко женствени черти. Бивш йезуитски свещеник, една сутрин той се бе събудил, обзет от съзнанието, че Божията воля не може да бъде изпълнена в църква, а в реалната борба между доброто и злото, която се водеше навън, на улицата. Той бе захвърлил църковните одежди и в продължение на пет години бе разливал супа в кухни за бедните и възпитавал чернокожи деца в дивите гета на Вашингтон, докато накрая и в това си поприще бе загубил кураж. Илюзиите му, че е в състояние да спаси света, бяха попарени от кокаина, уличните престрелки и несекващото насилие, което клокочеше в гетата на този град. Толкова много от децата, с които се бе занимавал, бяха мъртви или обвиняеми по наказателни дела, лишени от надеждна адвокатска защита или натикани в затвора, от който нямаше да се измъкнат напълно до края на живота си. Елтън Уилис реши, че е време да пренесе битката със злото на друг терен. Той завърши право в Университета на Вирджиния, където самата новина, че един бивш йезуит се е записал да изучава по-низши закони, забавляваше неимоверно преподавателите му. След това се върна във Вашингтон и бързо си изгради репутация на адвокат по наказателни дела, с който съдии и прокурори бяха принудени да се съобразяват. Всеки кандидат за негов клиент, имал неблагоразумието да влезе в кантората му, облечен в костюм, биваше незабавно отпращан да си ходи.

Сега, вече като федерален съдия, Уилис продължаваше битката си със злото от една по-висока трибуна. Йезуитите по принцип се славят като хора с корав характер и висока интелигентност, но дори сред тях Елтън Уилис беше забележителен и по двата показателя.

Няколко секунди очите му оглеждаха разсеяно съдебната зала. После той с тих глас обяви предмета на делото и със значително по-силен — правилата за вътрешен ред. Това, каза той, не е наказателно дело със съдебни заседатели. Всъщност изобщо не е дело, а разглеждане на молба за установяване законосъобразността на задържане на ответника, в което съдията е само посредник. Като такъв, той няма да търпи драматични изблици; адвокатите на страните имат право на възражение само при крайна необходимост, а краткостта на изложението се счита за върховна добродетел. Докато излагаше тези свои изисквания, той изгледа намръщено седящите край двете маси.

И двете страни направиха встъпителни изявления. Джейсън Колдуел се увлече в красноречието си и просто не можеше да се спре. След месеци старателна подготовка и репетиции пред огледалото, той се чувстваше като начинаеща холивудска звезда, за пръв път попаднала на снимачната площадка. Пристъпваше театрално и чупеше стойки пред журналистите от задните пейки, които скоро започнаха да се прозяват. За съжаление освен суетен той беше и способен юрист с твърде остър език и още преди да бе приключил с встъпителната си пледоария, Алекс Коневич бе изкаран олицетворение на злото — брутален изверг, който заслужаваше да гние в затвора, да бъде екзекутиран или като висш акт на милост да бъде качен на самолета и експедиран в родината си, в лапите на руското правосъдие.

След като приключи и за един последен път озари репортерите с ослепителната усмивка на току-що избелените си зъби, Колдуел си седна на мястото.

Когато дойде неговият ред, Ем Пи едва се надигна от стола си и каза простичко:

— Моят клиент е преживял четиринайсет кошмарни месеца в затвора, без да бъде признат за виновен в каквото и да било. Настоявам за неговото незабавно освобождаване.

След което си седна. Толкова. Изказването му бе микроскопична капка в океана от аргументи на обвинението.

На Джейсън Колдуел му идеше да скочи и изръкопляска. Ах, как щеше да смачка този Коневич, да го навре в миша дупка! При това без всякакво усилие! Той стана и призова първия си свидетел — полковник Воронин.

Полковникът се отправи с твърда стъпка към свидетелската скамейка, положи клетва и седна.

Колдуел се приближи към него — същински Пери Мейсън, само че без инвалидна количка.

— В какво качество присъствате тук, сър?

— Специален сътрудник на министъра на вътрешните работи на Русия.

— Руският еквивалент на нашето ФБР, така ли?

— Може и така да се опише.

Воронин се облегна назад и невъзмутимо кръстоса крака.

— Какво отношение имате към проведените разследвания във връзка с господин Коневич?

— Ръководех следствените действия от страна на моя отдел. Престъпленията му се оказаха толкова тежки и обхващаха толкова много сфери, че в крайна сметка бях назначен да наблюдавам работата на трите разследващи ведомства.

Колдуел се обърна и величествено кимна към един от тримата адвокати на СИН, скупчени около масата на обвинението. Адвокатът сграбчи купчина книжа и послушно притича до него. Колдуел прелисти книжата, извади стиска хартии и запита:

— Бихте ли ми казали какво е това?

Воронин се наведе напред.

— Това е английският превод на констатациите от разследването, проведено от Министерството на правосъдието.

— А това?

— Констатациите от разследването на Министерството на финансите.

— А това?

— Констатациите от разследването на собственото ми ведомство.

— И тези три разследвания стигат до подобни заключения?

— Бих казал, идентични.

— Бихте ли описали накратко въпросните заключения?

— Накратко? Коневич е откраднал двеста и петдесет милиона долара. Източил е и съзнателно е разорил собствената си компания. Почти сам е съсипал доверието в руската банкова система. Престъпленията му са такива, че е невъзможно да бъдат обобщени в няколко кратки изречения.

Колдуел обърна гръб на полковника и се усмихна на репортерите в галерията.

— Сигурно е така, както казвате. Има ли някакви сериозни различия и между констатациите на тези три разследвания?

— Не. Фактите са категорично установени. Доказателствата са неоспорими. Може би сто различни следователи са достигнали до едно и също заключение.

— Че Коневич е мошеник?

— Крадец. Лъжец. Измамник.

— От него искано ли е някога да се завърне в Русия?

— Да. Аз лично го помолих. При това на два пъти, в два отделни случая. Уверих го, че ще получи справедлив процес. Предложих му личната си закрила. Ако Коневич беше невинен, щеше да се възползва от възможността да изчисти името си.

— Два пъти, казвате?

— Това казах.

— И как реагира той?

— Изсмя се. Посочи, че между нашите две страни няма договор за екстрадиране. Заби пръст в гърдите ми и заяви, че ще се скрие зад американското знаме.

Колдуел не можеше да пропусне такъв шанс.

— Ще се скрие зад националния флаг на Съединените щати? Зад нашия флаг, този с райетата и звездите?

— Това бяха думите му.

Нов документ бе измъкнат от купчината и разтворен пред свидетеля. Колдуел запита:

— Бихте ли обяснили на съда какво е това?

Малките, остри очи отново се присвиха.

— Това е обвинителният акт, издаден срещу Алекс Коневич за извършени от него престъпления. — Воронин се наведе напред, сякаш имаше нужда да огледа по-отблизо документа. — Подписан е от Анатолий Фьодоров, руския колега на вашия министър на правосъдието.

Колдуел погледна към съдията.

— Ваша светлост, представяме на вниманието на съда тези следствени документи и обвинителни актове като доказателство за извършени от Алекс Коневич тежки престъпления в Русия, които след бягството си тук той се е опитал да прикрие с измама и неверни показания пред властите.

Купчината документи бяха предадени на съдебната секретарка, която бързо им постави входящи номера, след което ги подреди на стегнато топче върху бюрото си. През цялото време Алекс си седеше кротко на мястото, без да покаже каквато и да било изненада или притеснение относно сериозността на представените доказателства.

Негова светлост погледна Ем Пи.

— Бихте ли желали да подложите свидетеля на кръстосан разпит?

— Не, ваша светлост — отвърна Ем Пи, без да вдигне глава.

Воронин бе освободен. Следващият свидетел беше ръководителят на екипа от руски прокурори, който чинно каза името си и положи клетва.

Когато седна на свидетелската скамейка, Колдуел го попита:

— Бихте ли описали своята роля в проведеното разследване?

— Получих нареждания от министъра на правосъдието да изготвя обвинителния акт и обобщения доказателствен материал по делото срещу Алекс Коневич.

— Той се издирва в Русия, доколкото разбирам?

— Номер едно в списъка на най-издирваните престъпници.

— Вие лично смятате ли, че е виновен?

— Това ще го реши съдът.

— Но господин Коневич твърди, че руските съдилища не са справедливи?

— Глупости. Може би е било така при старата система на комунизма. Но сега сме демокрация. По отношение на справедливост и законност нашите съдилища по нищо не отстъпват на вашите.

— Следователно ще му бъде ли разрешено да наеме адвокат?

— Не един, а колкото иска и може да си позволи. А ако не може, държавата ще му предостави служебен защитник.

— А ще му бъде ли разрешено да представя доказателства в своя защита?

— Също както в Америка, господин Колдуел, Алекс Коневич ще се ползва изцяло от презумпцията за невинност до доказване на противното.

— Сигурно съзнавате, че някои американци имат лошо мнение за вашата съдебна система?

— А вие може би съзнавате, че някои руснаци имат лошо мнение за вашата?

— Touche. — Колдуел реши да рискува, насочи погледа си към Алекс и попита:

— А защо господин Коневич смята, че в Русия няма да получи справедлива присъда?

Руснакът също изгледа втренчено Алекс, който отвърна на погледа му и дори му кимна, но не изглеждаше ни най-малко уплашен.

— Може би справедливата присъда е последното нещо, което желае да получи.

Колдуел направи кратка пауза, изчаквайки неизбежното шумно възражение на Ем Пи Джоунс. Та той току-що бе задал подвеждащ въпрос на свидетеля! Открито го бе подтикнал към спекулации — по какъв начин можеше водещият прокурор да знае какво всъщност си е мислил Алекс?!

Пълно мълчание. Ем Пи си седеше на мястото и рисуваше фигурки в бележника си. До него Алекс, изцяло погълнат от заниманията на защитника си, следеше движенията на ръката му, сякаш изучаваше творческия процес на някой възкръснал Леонардо.

— Благодаря ви — каза накрая Колдуел на свидетеля си, след което остана няколко секунди загледан в тавана, сякаш чакаше Господ да му подскаже следващата реплика. Изведнъж щракна с пръсти, озарен от внезапно вдъхновение. — Един последен въпрос. Става дума за парите, откраднати от господин Коневич. Успяхте ли да ги намерите?

Водещият руски прокурор погледна към Алекс.

— Част от тях, да. Открихме няколко милиона в една банка на Бермудите.

Друг сътрудник на Колдуел скочи от мястото си и навря лист хартия в лицето на свидетеля. С престорено любопитство Колдуел попита:

— Това тук не са ли данните на банковата сметка? — сякаш можеше да е друго.

След внимателен оглед на листа свидетелят отговори:

— Да, точно така.

— Каква сума се намира понастоящем в сметката?

— Два и половина милиона долара.

— Само толкова?

— Да, само толкова.

— Аз пък си мислех, че Коневич е откраднал двеста и петдесет милиона. Къде са останалите му пари?

— Тези пари не са на Коневич, сър.

— А, така ли? — Колдуел го погледна учудено. — Че на кого са тогава?

— Това са пари, ограбени от бедния руски народ. От хора, които му се довериха и сега са разорени. Но ние няма да разберем къде е скрил парите, докато не го откараме в Русия, за да направи пълни самопризнания. Само тогава тези хора ще получат обратно това, което им принадлежи.

Колдуел направи поредна пауза, за да може слушателите да си представят тези невинни жертви, гладни и премръзнали, които очакваха да си получат парите от Алекс.

После каза:

— А запознат ли сте с една фирма, наречена „Орангутан Медия“?

— Разбира се, че съм запознат.

— По каква линия сте запознат с въпросната фирма?

— Преди около две години тя привлече вниманието на следствените органи.

— По какъв начин?

— Получи се сигнал от наш източник, внедрен в един от престъпните синдикати. Чеченска групировка, извършваща широк спектър противозаконни дейности, от трафик на дрога през отвличания до убийства.

— Както ги описвате, приличат на нашата мафия.

— Ще ви се! В сравнение с тия хора вашата мафия е скаутски летен лагер. След получаване на сигнала бяха проведени оперативно-следствени действия със специални разузнавателни средства и Коневич бе засечен как организира плащания и трансфери на крупни суми, използвайки фирмата „Орангутан“ за прикритие при изпиране на пари, придобити с престъпна дейност.

— А какво всъщност представлява тази фирма „Орангутан Медия“?

— Представяше се за рекламна агенция. Регистрирана и упражняваща предмета си на дейност в Австрия, за да избяга от полезрението на руските власти. Парите на престъпните синдикати са постъпвали в нея под формата на фиктивни договори с клиенти. Същите пари са били превеждани обратно на синдикатите във вид на възнаграждение за подизпълнители. Много добре измислено!

— Звучи ми доста сложно като схема.

— Всъщност никак не е сложно. Използването на фиктивни стопански субекти е доста разпространена практика. Детска игра за финансов гений като Коневич.

— И вие разполагате със запис на господин Коневич, който обсъжда подобни схеми с престъпен синдикат?

— Ето го пред вас, на масата — отвърна прокурорът, като посочи с пръст масата на Колдуел. — Това, разбира се, е преведена стенограма. Самите разговори са на руски, поради което ги оставих в Русия. Така или иначе, нямаше нищо да разберете от тях. По тази причина предадох на хората ви само снетия текст.

— Така е — съгласи се Колдуел. Сътрудникът му схвана това като знак да помъкне пореден куп книжа към банката на съдията. — Представяме на вниманието на съда тези преведени стенограми от телефонни разговори — каза бавно и отчетливо Колдуел, като отново разкри блестящите си зъби. — Заедно с това представяме свидетелски показания на служители на „Орангутан Медия“, взети от руски прокурори, с които се разкриват схемите за пране на пари във фирмата.

Той млъкна и затаи дъх, очаквайки Ем Пи Джоунс да скочи гневно от стола си. Без оригиналния запис нямаше никакъв начин да се докаже, че въпросните стенограми са автентични или че такива разговори изобщо са проведени. Не, този път непременно трябваше да последва възражение — шумен, яростен протест. Колдуел не се съмняваше в това.

И наистина, за миг Ем Пи изглеждаше готов да се надигне от стола, но Алекс се пресегна и го сграбчи за ръката, после се наведе към него и прошепна нещо в ухото му. Ем Пи се поколеба, после се отпусна обратно на стола и продължи да си рисува фигурки в бележника.

Колдуел мълчаливо се поздрави. Направил бе брилянтен ход и още не можеше да повярва, че му се бе разминало безнаказано. Току-що водещият прокурор бе дал свидетелски показания, с които практически бе обезсилил дискредитиращата защитна стратегия, която Ем Пи Джоунс успешно бе приложил в имиграционния съд. Добре дошъл в шампионската лига, приятел!

Колдуел тържествуващо обяви:

— Нямам повече въпроси към свидетеля!

След което си седна.

Съдията Уилис погледна от високата си банка към Ем Пи. Адвокатът изглеждаше все така погълнат от драскулките в бележника си.

— Господин Джоунс, желаете ли кръстосан разпит?

Ем Пи вдигна глава.

— Моля? Аха, ъъъ… не, благодаря, ваша светлост.

— Сигурен ли сте?

— Да, напълно.

Уилис разтърка уморено очи.

— Вие чухте ли какво заяви току-що свидетелят?

— Чух.

— И сте сигурен, че нямате въпроси към него?

— Напълно.

— За пръв път ли се явявате във федерален съд, господин Джоунс?

— Да, сър. За пръв. Много повече ми харесва от имиграционния. Атмосферата е чудесна.

— Радвам се, че моят съд отговаря на вкусовете ви. Разбирате ли процедурните ни правила?

— Мисля, че да, ваша светлост.

— След като веднъж освободя този свидетел, няма как да го извикам обратно.

— В такъв случай освободете го по-бързо, ваша светлост. Започна да ми писва от него.

Думите на Ем Пи предизвикаха сподавен кикот сред съдебните репортери. Негова светлост обаче не оцени шегата.

— Бих ви посъветвал, господин Джоунс, да се съсредоточите върху свидетелите и въпросите, които следва да им задавате, отколкото да развличате съда с опитите си за хумор.

— Мога ли да бъда откровен, ваша светлост?

— Ами пробвайте, господин Джоунс.

— Не искам да ви губя времето.

— Напротив, господин Джоунс. Работата ми е да изслушвам и двете страни. Това е същината на състезателното начало в юриспруденцията. Приканвам ви да участвате по-активно в процеса.

— Вижте, не бих желал да подтиквам този човек към още лъжи.

— Разбирам. Свидетелят е свободен.

Колдуел стана от мястото си, за да призове следващия свидетел, но съдията вдигна ръка и го спря.

— Изчакайте за момент — каза той, после се обърна към Алекс. — Бихте ли станали?

Алекс се подчини.

Съдията Уилис се надвеси напред, подпрян с лакти на банката.

— Давате ли си сметка, че вашият защитник няма никакъв опит във федералната съдебна система?

— Той сам ми призна това още миналата седмица.

— Сигурен съм, че много бързате да се измъкнете от затвора, господин Коневич. Но се питам дали сегашното дело не е малко прибързано.

— Напротив, ваша светлост. Прибързани бяха арестуването и вкарването ми в затвора.

— Познавате ли в задоволителна степен нашата съдебна система?

Алекс погледна към Тромбъл, който седеше, кръстосал крака.

— От четиринайсет месеца съм затворник, без съд и присъда. Може да се каже, че тази процедура ми е твърде добре позната. Тя по нищо не се отличава от начина, по който действаха съветските съдилища.

Уилис стисна носа си с два пръста и с мъка се овладя да не се намръщи.

— Доволен ли сте от адвоката, който ви представлява? Питам ви за протокола, господин Коневич. Защото, ако в един момент се опитате да обжалвате решението ми по причини на некомпетентна правна защита, така ще стане ясно, че съзнателно сте избрали господин Джоунс.

Ем Пи примигна няколко пъти при тази очевидна публична обида. Чувстваше се унизен да го третират като неравностоен опонент на обвинението, но това далеч не беше най-страшното. Далеч по-лошо бе, че защитната им стратегия, изготвена от него и момчетата от ПНР, отчасти се основаваше именно на неговата некомпетентност. До този момент Ем Пи се бе възползвал от всяка възможност да се покаже като некадърник. Оставил бе прокурора да се движи по ръба на закона, докато самият той си траеше и се преструваше на глупак.

Умно замислено, но започваха да се появяват засечки.

След минута размисъл Алекс заяви:

— Доволен съм от адвоката си.

После си седна немощно на мястото.

Процесът продължи в същия дух до обед. Съдията даде едночасова почивка, след която Колдуел продължи да призовава свидетели, всички до един потвърждаващи и доказващи отново и отново очевидния факт, че Алекс Коневич е мошеник, закоравял престъпник, който може да избяга, ако бъде пуснат под гаранция, поради което трябва да бъде държан на сигурно място в затвора. На свидетелската скамейка се изредиха и трима агенти на ФБР, следвани от двама дипломатически служители, работили доскоро в Русия, които картинно описаха какъв обществен фурор бе предизвикало бягството на Коневич с всички тези пари.

Всеки път Ем Пи учтиво, но твърдо отказваше да разпита свидетеля. Часовникът на стената показваше 4:30, когато и последният свидетел на обвинението бе освободен да си ходи.

Съдията Уилис погледна собствения си часовник и каза:

— Обявявам кратко съвещание с адвокатите на страните.

Ем Пи Джоунс и Колдуел се надигнаха и застанаха чинно пред банката.

Съдията изгледа сурово Ем Пи.

— Не внесохте ли вие молбата за установяване правомерност на задържане? — попита шепнешком той.

— Разбира се, че аз я внесох, ваша светлост — отвърна Ем Пи, също шепнешком.

— Защо, господин Джоунс?

— Защо ли? Защото моят клиент от четиринайсет месеца насам се намира във федерален затвор. Всъщност не в един, а в три различни затвора, всеки по-противен и по-опасен от предишния. На няколко пъти е вкарван в карцера, а през останалото време целенасочено е разпределян в килия със затворници, категоризирани като пета степен на риск. Вие, предполагам, знаете какво означава тази категоризация: че въпросният индивид е агресивен и изключително опасен за останалите затворници и за охраната. Накратко, в нашето федерално правителство има някой, който желае моят клиент да умре или да се моли за незабавно депортиране.

— Това са тежки обвинения.

— Най-меко казано.

— А сега мога ли аз да бъда откровен с вас? — попита съдията.

Ем Пи кимна и съдия Уилис заизлива върху него натрупания в продължение на едно денонощие гняв.

— Доколкото вие поискахте това дело, от вас се очаква да свършите нещо повече, отколкото да седите и да си рисувате в бележника, господин Джоунс. Американската съдебна система е така замислена, че да дава възможност на защитата да брани разгорещено интересите на ответника. Вие сте длъжен от време на време да възразявате на изказвания, които са спорни по своята същност, както и да подлагате на кръстосан разпит свидетели и да атакувате онези моменти от показанията им, които според вас са лесно оборими или неподкрепени с доказателства. Аз съм смаян от вашето поведение. Намирам го за крайно безотговорно и, честно казано, абсолютно некомпетентно.

— Извинявам се. Обещавам занапред да бъда по-ангажиран.

— Убеден съм, че и клиентът ви ще оцени това.

После съдията се обърна към Колдуел, който с мъка сподавяше усмивката си. Ах, как му се искаше да се разсмее с глас! Шефовете му го бяха предупредили, че Ем Пи Джоунс е силен и хитър опонент, способен на всякакви изненади. В края на краищата не беше ли той човекът, изхвърлил завинаги Ким Париш от играта! „Хей, а кой е сега по-силният?“ — изкушаваше се да извика страшилището на мексиканските имигранти. Идваше му да завре лицето си на два пръста от физиономията на Ем Пи Джоунс и да му се изсмее в очите.

— Господин Колдуел, имате ли още свидетели?

Имаше още трима, запланувани за същия ден следобед. Какво пък, можеше да ги освободи и тримата. След катастрофалните вреди, които бе причинил на ответника — при това без каквото и да било възражение от страна на адвоката му, — защо бе нужно да го унижава допълнително? Пък и въпросните свидетели просто щяха да потвърдят вече казаното, да циментират и без това железния доказателствен материал. Съдията вече бе готов да отсъди в негова полза.

— Само един. Но това може и да почака до утре.

— В такъв случай, ако не възразявате, господа, закривам заседанието до девет утре сутринта.

Негова светлост хвърли един последен поглед на Ем Пи Джоунс. В очите му се четеше всичко друго, но не и съчувствие.

— Съветвам ви тази вечер да поразмислите малко. Вие поискахте това дело. Ако утре не видя по-енергична защита от ваша страна на интересите на клиента ви, ще ви подведа под отговорност за неуважение на съда.

В мига, когато съдията закри заседанието и страничната врата се затвори зад гърба му, в залата настана хаос. Като спринтьор след пистолетен изстрел Колдуел хукна към изхода. Притича през широките коридори, разтвори със замах вратите към парадното стълбище и полетя надолу, като за малко не се препъна в бързината.

Три дузини снимачни екипи с камери и микрофони незабавно се скупчиха около него. Той приглади с длан косата си, произведе най-мъжествената си и същевременно чаровна усмивка и се обърна към обективите.

— Дами и господа, аз съм Джейсън Колдуел, прокурорът по делото. Сигурен съм, че имате много въпроси към мен. Моля да ги задавате един по един и да не прекъсвате отговорите ми.

Точно когато Колдуел приключваше своето драматично встъпление, вратите зад гърба му се разтвориха с трясък и на стълбите се появи Тромбъл. Без дори да поглежда към него, Колдуел продължи мазно:

— Убеден съм, всички познавате нашия любим директор на ФБР. Той активно ми съдейства при воденето на това дело. Разбира се, ползата от съдействието му е доста ограничена, но човекът прави каквото може. За което му изказвам благодарност. Ако още не сте чули, утре сутринта смятам най-напред да призова него като свидетел.

Тромбъл изпита желание да го цапардоса с юмрук в мазната физиономия. После да го стисне за гърлото и бавно да го удуши. Вместо това той се усмихна, вдигна ръка за поздрав към камерите, после изтича по стълбите към чакащата го лимузина, като подвикна през рамо:

— Съжалявам, нямам време за интервюта!

Колдуел остана още два часа на стълбите. Дори най-глупавите въпроси получиха неговия отговор, дори най-незначителният репортер бе удостоен с лъчезарната му усмивка. Той мъжествено понесе медийния интерес и сигурно щеше да стои още, ако репортерите не се бяха сетили, че имат срокове, и не се бяха разпръснали в падащата вашингтонска вечер.

32

Викаха му Царският апартамент. С огромната си площ от петстотин квадратни метра, облицован с мрамор и тиково дърво, мебелиран с редки антики и натъпкан до тавана с всевъзможни предмети на лукса, апартаментът имаше две отделни, напълно обзаведени бани, всяка достатъчно обширна, за да побере цял ескадрон потни хусари заедно с конете. Една от стените беше във витринни прозорци от пода до тавана, от които се откриваше величествена гледка към Москва река и блесналите светлини на огромния град.

Пищната вечеря бе приготвена от международно известен готвач и поднесена от трима келнери, които кръжаха сервилно около масата, готови да нарежат месото и едва ли не да хранят с лъжичка в устата разглезените клиенти, които вечеряха със златни прибори в чинии от най-фин порцелан. След всяка глътка вино високите кристални чаши се допълваха сякаш от само себе си.

Към десет вечерта началникът на канцеларията на Елцин и неговата любовница, сити и доволни, с леко замаяни глави от изпитото вино и шампанско, бяха готови да поемат към гигантското легло с пухени възглавници в средата на огромната спалня. Началникът на канцеларията раздаде царски бакшиши на келнерите и ги отпрати.

С чашка шери в ръка, Татяна бе застанала до прозореца и гледаше с копнеж към звездното небе.

— Каква великолепна идея! — възкликна тя.

— Нали?

— Това е най-романтичното нещо, което сме правили досега.

— Какво мога да кажа освен: обичам те!

— И аз те обичам.

— Наистина ли?

— Разбира се. И няма да се уморя да го казвам: обичам те, обичам те, обичам те!

Той я погледна в упор иззад масата.

— Ще се омъжиш ли за мен?

— Ах, как бих искала!

— Сигурна ли си?

— Да! Само че… не сега, разбира се.

— Защо не сега?

— Ти си нужен на Елцин. Нужен си на страната. Не искам да те отвличам от така важната ти работа.

— Ще се справя. И без това се виждаме всеки ден в офиса.

Двамата вече толкова пъти бяха водили същия разговор с на практика същите думи, че звучеше изтъркано. Тя хвърли бърз, изпълнен с любов и нега поглед на своя Ромео.

— Само дето не съм сигурна дали аз ще се справя. Това вече сме го говорили. Ако не си забелязал, аз също работя, миличък. И на мен времето все не ми стига.

Той се подпря с лакти на масата и попита:

— Сигурна ли си, че няма друг?

— Абсолютно! — сопна се тя. После премина към обичайната си защитна тактика: нацупи се. — Държиш се като влюбен глупак.

Той бръкна в джоба си, извади някаква снимка и небрежно я хвърли на масата.

— Познаваш ли тоя мъж?

Татяна погледна снимката и дори не трепна. Само присви леко очи.

— Не.

— Я погледни пак. Сигурна ли си, че не го познаваш?

Тя вдигна снимката.

— Кой е тоя? Изглежда доста симпатичен…

— Никой. Просто си помислих, че може да го познаваш отнякъде. До вчера беше голмайстор в националния футболен отбор.

— Беше?

Началникът на канцеларията се заигра с малка виличка на масата пред себе си.

— Именно, беше. Чувам, че му се е случило ужасно нещастие. Сблъскал се с друг играч на терена и си счупил крака. Всъщност и двата. Колената му са натрошени, със скъсани сухожилия, надробени кости. А на всичко отгоре, като паднал, някой се спънал в него и с бутоните на обувките си му разбил носа. Едното му ухо също липсвало. Горкичкият! Такъв жесток спорт! Явно, че с футболната му кариера е свършено.

Пръстите на Татяна стиснаха силно снимката.

Шефът й продължи дружелюбно:

— Рекох си, че може да го познаваш или поне да се сетиш кой е.

— Не съм футболна фенка. Откъде да го познавам?

— Оказа се, че сте били съученици, първо в отделенията, после в гимназията. От един град сте. И сте връстници.

— Как се казва?

— Саша Каменев.

— Смътно си спомням името… — Тя се замисли дълбоко, после си даде вид, че внезапно се досеща: — Ами да, струва ми се, че го помня! Пъпчив дребосък, ама я виж колко се е променил! Бяхме млади тогава…

Шефът й отпи голяма глътка от шерито и прехапа устни.

— Какво ще кажеш да послушаме музика, скъпа, преди да се оттеглим в леглото?

— Нещо по-романтично ще ми дойде добре. — Татяна внимателно поднесе чашата към устните си, като се опитваше да не повърне. Горкият Саша! Тя се загледа навън към светлините на града, като се насилваше да не мисли как ли изглежда любимият й с разбит нос и откъснато ухо. Но ужасният образ не напускаше съзнанието й.

Шефът й пристъпи към сложната стереоуредба, стисна зъби, натисна копчето на касетния дек и зачака да почне романтичната музика.

След секунди стаята се изпълни с креватните звуци на Татяна и нейния отскоро осакатен Саша, редуващи се с хапливи коментари по адрес на отвратителния й шеф, от който вече й се повръщаше.

Татяна се извърна. Двамата с шефа й се гледаха няколко мига — той, с присвити в тесни цепки очи, клокочещ от гняв след преживяната изневяра; тя с широко отворена уста, докато записът от касетата продължаваше неумолимо да изпълва помещението.

Накрая тя събра сили и изкрещя:

— Какво, по дяволите, е това?

Знаеше прекрасно какво. Катастрофа. Апартаментът й се подслушваше. Някой любопитен наглец си бе позволил да й сложи бръмбари в жилището, за да я следи и — което беше по-зле — записва. Но кой? Откога? Колко ли фатални грешки бе допуснала от невнимание и глупост, колко ли кал по неин адрес се съдържаше на тези касети?

Като при всеки опитен адвокат, мислите й накрая кристализираха в един въпрос, който обобщаваше ситуацията: точно колко съм прецакана?

— Това ли? — отвърна той, като намали звука. — Това е твоето уволнение.

— Какво?! Не можеш да ме уволниш!

Началникът на канцеларията се усмихна.

— Разбира се, че мога. Ето, слушай: уволнена си! Не е ли забавно? Ще ти го кажа пак: уволнена си! — Той натисна стоп-бутона и в настъпилата тишина двамата известно време се гледаха с дива омраза. После шефът й повтори още веднъж, сякаш изпитваше удоволствие да чува думите си: — Уволнена си!

Чашата с шери падна от ръката й върху мраморния под и се разби на хиляди парченца — уместна метафора на това, което току-що се бе случило с целия й живот. Тя скочи от стола си, тропна с крак и каза:

— Не ставай глупак! Без мен няма да изкараш и две минути. Цели три години те нося на гърба си.

— Не отричам.

— Докато ти и твойто приятелче Елцин осигурявахте пазар на спиртоварната промишленост, кой, мислиш, управляваше президентската администрация?

— И това не отричам. Ти работеше като вол.

Тя се опита да се усмихне.

— Виж, миличък, можем да превъзмогнем това.

— Аз вече го превъзмогнах. Тази сутрин ти назначих приемник. Интелигентен млад мъж с неизчерпаема енергия и организаторски талант. Още утре с радост ще ти седне на бюрото.

— Мръсник!

— Курва!

Татяна грабна палтото си и хукна към вратата. Отвори я със замах и трима мъже със сини униформи я сграбчиха, извърнаха я с гръб и закопчаха ръцете й отзад. Тя се опита да крещи и да буйства, но от това нямаше никаква полза, така че скоро се укроти.

Шефът й проследи сцената с хищно задоволство, после подхвърли на бившата си любовница:

— Ах, за малко да забравя! Казах ли ти за другата касета?

Друга касета? Краката й се подкосиха; Татяна усети, че й призлява.

— Нея я предадох направо на новия министър на правосъдието. Записана си как заговорничиш с доказани престъпници. — Той се засмя подигравателно и добави: — И знаеш ли какво още забравих да ти кажа? Че твоето мекере Фьодоров също е уволнен и днес следобед бе арестуван.

— Гадно, мръсно копеленце!

— Ще се радвам да ми пратиш картичка от затвора. Не забравяй да ми се обадиш, като пристигнеш, да те знам къде си.

Бяха се събрали толкова много по протежение на две преки, че кварталът бе заприличал на конгрес на наемни убийци. Сред тях имаше елитни професионалисти с опит в организиране на сензационни покушения — истински звезди, които се движеха с наперена стъпка сред останалите. Имаше и треторазредни гангстери, които се надяваха на сгоден случай за първия си удар. Както и напористи млади любители, амбицирани да се запишат в историята. Организация нямаше — действаше се на принципа всеки за себе си. Или всяка — ако се брояха няколкото привърженички на женското равноправие, които се мотаеха за цвят наоколо.

Кандидатите за слава и пари чакаха в паркирани коли, джипове и пикапи, пиеха кафета и пушеха цигари, като не сваляха очи от бърлогата на Ники. Да проникнат вътре беше не само невъзможно, но и безразсъдно. Във всеки случай някакъв безстрашен идиот се бе опитал, преди градушката от куршуми да бе изхвърлила безжизненото му тяло обратно на улицата. Двайсетина от бодигардовете на Ники се бяха барикадирали вътре, въоръжени до зъби, и ревниво охраняваха територията си. Бракониери не се допускаха. По покривите бяха разположени снайперисти, които геройски се бореха с лютия студ. Отсрещната жилищна сграда — жалък, полуразрушен бордей — внезапно бе увеличила населението си. През последните дни обитателите на всички апартаменти, които гледаха към имота на Ники, бяха стреснати в един или друг момент от енергично думкане по вратите си; когато отвориха, яки мъжаги с нетърпящи възражение лица започнаха да им навират пачки банкноти в ръцете като компенсация за временното — според тях — неудобство да им станат квартиранти. Разбира се, интересът към апартаментите по отсрещната страна на коридора беше нулев.

На цялата улица имаше едно-единствено кафене — тясна, вмирисана дупка, стопанисвана от трътлеста, спаружена бабичка с изпадали зъби. Изведнъж сякаш от небето й се изсипа клиентела — някакви навъсени, съмнителни типове, които поръчваха кафе денем и нощем. Бабичката бързо сключи сделка с една долнопробна закусвалня през три преки — изкупуваше цялото им меню, състоящо се главно от борш и сандвичи, утрояваше цената и за кратко време реализира огромни печалби. Към момента тя, кажи-речи, единствена виждаше някаква полза от обявената за главата на Ники награда и скришом се молеше на Господ да му даде още няколко седмици живот.

Късно във вторник вечер още една кола се присъедини към стълпотворението — огромен, лъскав черен мерцедес, който се плъзна тихо до бордюра и остана няколко часа на място с работещ двигател. Присъствието на непознатия моментално бе регистрирано от поне дузина изгладнели акули, които от няколко дни кръжаха около плячката — голямата награда за главата на Ники Козирев.

През цялата нощ черната лимузина не се отдели от бордюра. В четири сутринта от нея излязоха четирима мъже, протегнаха се и се огледаха. Бяха с костюми — крайно неподходящо облекло за квартала и сцените, които предстоеше да се разиграят в него.

Миг по-късно още един, пети мъж слезе от колата и се присъедини към първите четирима. Нисък и дебел, мъжът беше облечен в тъмносин блейзер със златни копчета, които проблясваха на лунната светлина. Той също се протегна, колкото да раздвижи изтръпналите си крака, после с тромава стъпка се отправи към кафенето. Четиримата го последваха на почтителна дистанция, от което шефът ясно изпъкваше на всеобщия фон като кит сред рояк дребни рибки.

Сергей Голицин избягваше да се движи сред простолюдието. По тази причина нямаше как да знае, че негови снимки с цифрата милион и половина долара, изрисувана на задника му, циркулираха из подземния свят на Москва. Впоследствие съдебният лекар щеше сериозно да се затрудни при идентифициране на куршума, непосредствено причинил смъртта на Голицин, измежду стотината, които почти едновременно се бяха забили в тялото му при внезапно изсипалата се градушка от олово. Петте, пронизали сърцето му, биха били сред по-убедителните кандидати, ако не бяха десетте, надробили черепа.

Въпросните десет куршума обаче се оказаха изстреляни от шест различни дула, под различни ъгли и от различно разстояние. За жалост мозъкът беше смлян по такъв начин, че беше невъзможно да се определи кой куршум е попаднал пръв в него, а още по-малко — кой е причинил най-тежките увреждания. Всъщност в черепната кутия мозък почти нямаше. Каквото беше останало, трябваше да се изстъргва от цимента.

Спорът се реши след цели три дни, през които съдебният лекар бе бомбардиран с настойчиви молби и едва прикрити заплахи и накрая подкупен от един от стрелците с половината от наградната сума — седемстотин и петдесет хиляди долара, — за да присъди нему първото място.

До този момент никой не му бе предлагал повече от една трета.

При тази щедра оферта и последните съмнения в съзнанието на специалиста се разпръснаха, отстъпвайки място на непоколебима увереност.

* * *

На третия ден, откакто се бе барикадирал в своя импровизиран бункер, волята на Ники Козирев се сломи. Два дни и три нощи бе седял в непрогледен мрак, с пистолет в скута, броейки часовете, питайки се кога ще свърши всичко. Три денонощия в очакване на неизбежното. От време на време собствените му бодигардове организираха по някой все по-вял опит да превземат убежището му. Той ги чуваше през вратата как си дават кураж един на друг, нашмъркани до козирката с водка, надрусани с дрога, но малкото им смелост се беше изпарила.

В началото на второто денонощие бяха предприели нескопосана атака — с голи тела срещу яката, подсилена с метални шини дървена врата, но тази глупост им струва скъпо. Ники изпразни пистолета си през дъските и с блажено задоволство се заслуша в писъците и ревовете от другата страна.

По-късно същата нощ направиха повторен опит — този път по-хитър, или поне не толкова ахмашки като първия. Някакъв идиот допълзя до вратата, прикрепи ръчна граната към дъските, дръпна халката и избяга, за да се спаси от взрива. Ники бе изумен и сериозно потиснат от глупостта на собствената си охрана. Само като си помислеше, че на тези кретени бе поверил живота си! Истинско чудо беше, че след толкова години бе оцелял. За него беше детинска игра да предвиди всичките им ходове. Всеки предмет в стаята — мебелите, матракът, килимите — всичко бе струпано при вратата на висока купчина, която пое взрива и осколките. Когато онези се появиха край дупката, Ники отново изпразни пистолета си в тях сред хор от писъци и ревове и ги изпрати със зловещ смях, докато бягаха презглава към скривалището си.

След този случай обаче те явно бяха решили да бъдат по-хитри и внимателни. Никакви самоубийствени атаки с голи тела, никакво влачене по коридора на надупчени от куршуми трупове, от които после да се чудят как да се отърват. Сега бяха решили да го издебнат, докато заспи — допуснеше ли това, беше мъртъв. Редуваха се да дежурят пред вратата му и се ослушваха дали хърка. В стаята му нямаше храна. Банята беше от другата страна на коридора, така че и водата беше проблем. Затова пък хероин и кокаин имаше в изобилие. На всеки час Ники шмъркаше по една линия. На всеки четири часа иглата се плъзваше във вената му. Той седеше на пода, дрогиран до без памет, и от време на време избухваше в налудничав кикот, който отекваше чак до дъното на коридора.

Трупът на най-близкия му приятел беше на по-малко от метър, подут като балон. Вонята беше непоносима, но ноздрите на Ники бяха задръстени с бял прах, така че не усещаше нищо.

Към края на третото денонощие в замътения му от дрога, изтощен от безсъние мозък се оформи идея. Той се замисли и колкото повече мислеше, толкова повече си я харесваше. В живота му не липсваха гениални идеи, но тази наистина щеше да бъде негов достоен завършек. За Ники Козирев щеше да се говори, след като него отдавна нямаше да го има. Всички щяха да запомнят последния, най-големия среден пръст, който щеше да им покаже.

Той се пресегна и измъкна електрическото фенерче от вкочанената ръка на приятеля си. Намери лист хартия и писалка и надраска кратка бележка.

После, стиснал хартийката в едната си ръка, той пъхна пистолета в устата си и без капка колебание си пръсна черепа.

Бодигардовете му изчакаха цял час отвън, преди да теглят жребий. Изтеглилите късата клечка бяха изпратени, с разтреперани колене, да огледат обстановката. Като се молеха Ники да не ги надупчи от засада, те предпазливо се приближиха до вратата на стаята му. Всички бяха чули изстрела преди час. Но споровете и караниците помежду им бяха толкова ожесточени, че не бяха сигурни дали са чули правилно.

Пък и този Ники беше толкова хитър, толкова коварен! Той не би се поколебал да инсценира собственото си самоубийство само за да подмами още неколцина от тях да му кацнат на мушката.

Накрая те пристъпиха на пръсти до вратата, разбиха я и нахълтаха вътре. Някой се сети да запали лампата. Вонята от трупа на бодигарда и от изпражненията на Ники по пода беше като ритник на кон в ноздрите. Те стиснаха носове и предпазливо запристъпваха към тялото на Ники, облегнато на стената.

В ръката на мъртвеца имаше бележка: „Аз, Ники Козирев, настоявам да получа петте милиона долара награда за моята смърт. Оставям на вас, идиоти, да откриете кое от копелетата ми е първородно. Изпратете на него парите. Или на нея. Все ми е тая.“

33

Съдебното заседание започна навреме. В 9:15 ч. Джон Тромбъл вече бе положил клетва и седеше на свидетелската скамейка, като нервничеше в очакване оня нахален сополанко прокурорът, който предишния ден бе привлякъл върху себе си полагащото му се медийно внимание, да благоволи да се захване за работа.

Случаят беше безпрецедентен, моментът исторически. За пръв път директор на ФБР сядаше на свидетелската скамейка, или по-точно казано, биваше призован да дава показания като свидетел, а не като обвиняем. Още една ярка червена точка към дългия списък забележителни постижения на Тромбъл, откакто заемаше този пост.

Новинарските емисии предишната вечер бяха изцяло запълнени с Алекс. Всички сутрешни вестници по Източното крайбрежие излязоха с обширни материали на първа страница за избягалия руски милионер, който бил измъкнат като охлюв от бърлогата му в „Уотъргейт“ — каква историческа символика се криеше в това митично име! — и сега отчаяно се съпротивлявал срещу неизбежното си депортиране в родината, където най-после трябвало да се изправи пред правосъдието. Правни експерти се надвикваха по вечерните ток-шоута; на другия ден същите физиономии бълваха същите глупости и в сутрешните блокове, сякаш бяха нощували в студиото.

По един пункт цареше пълно единодушие: адвокатите на Коневич бяха натикани в миша дупка и изходът от делото изглеждаше неизбежен. Единственото възражение дойде от един гръмогласен радикал и високоуважаван професор в Юридическия факултет на Харвард, който разви леко извратената теза, че ако Алекс Коневич бил действително чужденец, американските съдилища нямали юрисдикция над него. Но след като му се присмяха в две шоута, той подви опашка и се върна при студентите си.

Самият Алекс седеше както преди на масата на защитата, като имаше още по-жалък, немит и опърпан вид от предишния ден. Брадата му бе пораснала и изглеждаше някак по-тъмна и гъста.

От свидетелската скамейка Тромбъл му хвърли бърз поглед, но този път навреме потисна злорадата си усмивка. В някои от репортажите на сутрешните вестници се споменаваше инстинктивната му реакция при вида на обвиняемия, като коментарите не бяха особено ласкави.

Хубавецът Колдуел пристъпи напето към скамейката и попита:

— Бихте ли казали името и длъжността си за протокола?

Беше глупав, напълно излишен въпрос, но Тромбъл се подчини:

— Джон Тромбъл, директор на ФБР.

— Тоест вие сте най-високопоставеният служител на закона в страната?

— Формално погледнато, тази чест се пада на министъра на правосъдието — отвърна Тромбъл със снизходителна усмивка, сякаш и последният глупак знаеше това.

— Смятате ли, че Алекс Коневич е извършил в Русия престъпления, заради които заслужава да бъде депортиран?

— За престъпления не знам. Това е нещо, което руските съдилища ще преценят.

— Но сте прегледали доказателствения материал срещу него?

Пореден глупав и излишен въпрос — очевидно Тромбъл имаше много по-важни задължения, отколкото да се рови из купища книжа.

— Моите хора са го преглеждали. Аз съм чел само резюмета.

— Убедителни ли са доказателствата?

— Бих казал, неопровержими.

— Какво би станало, ако господин Коневич случайно избяга? — Прокурорът леко се намръщи. — Искам да кажа, ако избяга отново?

Тромбъл си даде вид, че мисли по въпроса, сякаш за пръв път си представяше подобна възможност. После каза:

— Ами това би било истинска катастрофа.

— Защо?

— Защото в днешно време голяма част от престъпността е международна. Също както съвременните корпорации, и престъпните групировки надхвърлят границите на отделни държави. Ето защо полицейските сили на държавите трябва да си сътрудничат и да могат да разчитат една на друга.

— И вие смятате, че евентуалното бягство на господин Коневич ще попречи на едно такова сътрудничество?

— В родината си той е това, което бих нарекъл ВИП престъпник. Ако го оставим да се измъкне, руснаците ще намерят милион начини да ни покажат неодобрението си. Което на свой ред ще бъде фатално за нашите усилия да противодействаме на новата вълна руска организирана престъпност.

— Нарича се реципрочност, нали така?

— Това е една от възможните дефиниции. Ако искаме от руснаците да предават нашите бандити на нашите законоприлагащи органи, ние сме длъжни да им предаваме техните. Ако искаме тяхната помощ да се преборим с престъпността по нашите улици, трябва да им помогнем да се преборят с тяхната.

— Изглежда ми логично — отбеляза Колдуел, сякаш някой бе казал обратното. — А сега, защо на господин Коневич е постановено задържане във федерално заведение? — Прокурорът ловко избягна думата „затвор“. „Задържане“ и „заведение“ звучаха къде-къде по-приятно, сякаш Алекс трябваше да изтърпи моментно неудобство, преди да се изясни какво да правят с него.

— Доколкото разбирам, съдията от имиграционния съд е разпоредил тази мярка. Процентът на избягалите от федерални заведения за лишаване от свобода е много по-нисък, отколкото от окръжни. Нашите руски приятели твърдят, че Коневич бил скътал стотици милиони долари. Не ми е приятно да го кажа, но допускам, че би могъл да купи свободата си в практически всяко окръжно заведение. А ако отново изчезне, той няма да повтори предишната грешка да живее открито сред хората. Допускам, че този път ще избяга от страната, ще си смени самоличността, може би ще си направи пластична операция и ще потърси убежище в някоя държава, където не се отнасят толкова строго с издирвани престъпници, да кажем, в Бразилия или на някой тихоокеански остров. Той има достатъчно пари, за да си купи благосклонно отношение и закрила от властите.

— А трябва ли да остане в затвора? Като бивш федерален съдия, вие сте изцяло компетентен да отговорите на този въпрос.

Съдията Уилис вдигна рязко глава и се извърна към прокурора. Въпросът му бе крайно обиден и представляваше нагло погазване на протокола. Действително, Колдуел за пръв път се явяваше във федерален съд, но би трябвало да е по-съобразителен. Със сигурност Тромбъл нямаше да повтори грешката му. Ако отговореше, независимо дали с да или с не, щеше да извърши непростимо нарушение на съдебната етика и куртоазия. В крайна сметка единствено съдията по делото имаше право да вземе такова решение. Никакви други съдии, бивши или настоящи, нямаха право да правят изказвания, които можеха да се изтълкуват като опит за намеса в прерогативите на съда. Във всеки случай не на публично място. И най-вече не в съдебната зала, където се гледаше делото.

Тромбъл се престори, че не е забелязал реакцията на Уилис или че не е схванал обидата, макар злорадата му усмивчица да го издаде.

— Според мен би било невъобразим гаф Коневич да бъде освободен, преди да се реши въпросът със статута му на имигрант. Само на глупак би хрумнало такова нещо.

Погледът на Уилис се премести от Тромбъл към Ем Пи Джоунс. Съдията упражни цялото си телепатично умение, за да внуши на адвоката да скочи от мястото си и да нададе гневен протест. За Бога, момче, дай му да се разбере! И въпросът, и отговорът плачеха за възражение. Самият той, Уилис, искаше това възражение; така го сърбяха ръцете да шамароса Тромбъл пред препълнената съдебна зала, че за малко сам не извика „Възразявам!“

Джоунс си седеше на мястото, леко объркан, и слушаше с безизразно изражение на лицето. Поне този път не рисуваше идиотските си фигурки в бележника. Само дето не каза гък. Дори не повдигна вежди и не направи гримаса.

— Свидетелят е ваш — обяви Колдуел и с танцова стъпка си седна на мястото.

Съдията Уилис не отделяше поглед от Ем Пи. Със стиснати зъби и тон, изразяващ неодобрение и съжаление, той процеди:

— Допускам, че за да пестим време, господин Джоунс няма въпроси към свидетеля?

Много бавно, подпирайки се на лакти, Ем Пи Джоунс се надигна от мястото си.

— Всъщност, ваша светлост, имам един-два въпроса.

— Я виж ти! — Съдията имаше толкова изумен вид, че за момент не се сети какво да каже. — Ами задайте си ги тогава!

Ем Пи не се помръдна от масата си. Той погледна косо надолу към Алекс, който вдигна рамене, сякаш казваше: Е, какво пък, защо не?

— Господин Тромбъл — започна Ем Пи, като нарочно пропусна официалната му титла. — Вашето присъствие днес показва, че придавате особено голямо значение на това дело, така ли е?

Тромбъл се ухили.

— Повече, отколкото на някои дела, и по-малко, отколкото на други — отговори уклончиво той.

— Като директор на ФБР, на колко други дела сте давали свидетелски показания?

Няколко секунди Тромбъл потриваше с пръст долната си устна, сякаш въпросът изискваше сериозно напрягане на мисълта.

— Като че ли на нито едно.

— Като че ли?

— Е, добре, на нито едно.

— С какво това дело привлече вниманието ви?

— Не си спомням точно.

— Не си спомняте? Аз пък си рекох, че като директор на ФБР и така нататък, сте интелигентен човек. Не си спомняте нищо, така ли?

— Това може да ви изненада, но през ФБР всяка година минават безброй съдебни дела. Никой не очаква от мен да помня всяка подробност.

— Спомняте ли си да сте провеждали разговори с представители на руските власти относно Алекс Коневич?

Тромбъл се почеса по главата.

— Не си спомням точно.

— Може и неточно, ако така предпочитате.

— Не си спомням да съм провеждал такива разговори.

— Можем ли в такъв случай да допуснем, че сте провеждали такива разговори, а после сте ги забравили?

— Не, не можете.

— Още веднъж, господин Тромбъл: обсъждали ли сте, или не сте обсъждали случая „Коневич“ с руските власти?

— Не. Ако е станало дума, то е било само мимоходом.

Ем Пи вдигна лист хартия от масата пред себе си и се престори, че чете. След това с дразнещ тон, който намекваше, че знае всичко, попита:

— Онзи руски полковник и шефът на прокурорския екип, как се озоваха тук?

Това беше стар адвокатски трик, предназначен да смути и обърка свидетеля. Сам бивш съдия, при това наблюдателен, Тромбъл го бе виждал безброй пъти. Той го отигра невъзмутимо — облегна се назад и отговори:

— Руснаците проявяват силен интерес към това дело. Техните представители бяха изпратени, за да ни окажат съдействие в подготовката за екстрадирането му.

— Екстрадиране? Та ние имаме ли такъв договор с Русия?

— Не. Извинявам се… грешка на езика.

— Искате да кажете, че езикът ви изрече това, което мислите?

Колдуел изобщо не споделяше въздържаността на Ем Пи относно възраженията. Той скочи от стола си и изрева:

— Възразявам!

— Възражението се приема — обяви съдията.

Ем Пи се обърна отново към свидетелската скамейка и поклати глава.

— А сега, господин Тромбъл, опишете вашата лична роля при избора на затворите, в които да бъде вкаран господин Коневич.

— Това бе решение на министъра на правосъдието.

— И вие изобщо нямате принос? Никакъв?

— Ако щете, вярвайте, но аз съм достатъчно зает да ръководя ФБР. Федералните затвори не са по моята част.

Ем Пи завъртя подигравателно очи.

— Пардон, господин Тромбъл. Това също беше един от тези досадни преки въпроси. Отговаря се с да или не.

— Е, добре, не. — Формално погледнато, това си беше истина, макар че Тромбъл изглеждаше леко неловко.

Ем Пи се върна на темата за полковник Воронин и екипа от руски прокурори.

— Кой им плаща командировките? Кой покрива разходите им?

— Откъде да знам?

— Това щеше да бъде следващият ми въпрос — отвърна скептично Ем Пи.

Девизът на Тромбъл беше: „Не чакай да те ударят — удряй!“ Подигравателният тон на този мижав адвокат по имиграционни дела започваше да му лази по нервите.

Той стисна облегалките за ръце на стола си и троснато попита:

— Това въпрос ли беше?

— Ако ви кара да се чувствате неудобно, нека го оставим засега. По-късно ще се върнем на него.

Ем Пи продължи да го върти на шиш още близо два часа, като скачаше без видима връзка от тема на тема и изпъстряше въпросите си с толкова намеци и инсинуации, колкото беше безопасно. Често се връщаше на някоя предишна тема, принуждавайки Тромбъл да отговаря отново и отново на едни и същи въпроси, зададени с малки вариации и с все по-отчетлив тон на недоверие.

Колдуел повдигаше възражения всеки път когато събереше смелост — най-често заядливи, колкото да прекъсне мисълта на Ем Пи, докато накрая съдията го предупреди да не злоупотребява.

След два часа седене на коравата дървена пейка Тромбъл го болеше задникът. Освен това му бе писнало от този нахален адвокат с неговите непочтителни, обидни въпроси; писнало му бе и от руския мошеник, който се инатеше и отказваше да си ходи в Русия. Писнало му бе от съдията, от цялата тази досадна процедура. Разкайваше се, че бе приел да се подложи на всичко това. Освен това, колкото и да се въртеше на пейката, не можеше да се намести удобно.

Изведнъж Ем Пи напусна масата на защитата и се приближи на не повече от половин метър от Тромбъл. Помисли няколко мига и каза:

— Господин Тромбъл, станал съм много разсеян напоследък. Припомнете ми, ако обичате: преди да седнете на свидетелската скамейка, положихте ли клетва да казвате истината? — Той се спря за по-голям ефект и после издекламира: — „Истината, само истината и нищо друго освен истината“?

Това преля чашата. Тромбъл наведе едрото си тяло напред и запръска слюнки в лицето на Ем Пи.

— Да не си посмял да ми предаваш уроци по почтеност, адвокатче пършиво! Аз съм уважаван държавен служител. Няма да позволя да ми говориш с този тон! И ако имаш още въпроси, ще се обръщаш към мен с „ваша светлост“ или „господин директор“! Това са официалните ми титли.

Ем Пи се усмихна.

— Свободен сте, господин Тромбъл. Може да си ходите.

Тромбъл се облегна назад, стъпи здраво с двата си крака на пода и не помръдна от мястото си. Не, той нямаше да позволи на тоя неудачник да му казва какво да прави!

След миг съдията Уилис се наведе напред и с висок глас, ясно и отчетливо каза:

— Господин Тромбъл, ако до три секунди не опразните свидетелската скамейка, ще ви подведа под отговорност за неуважение на съда!

Най-после дойде дългоочакваната обедна почивка. Алекс и Елена бяха отведени в малка заседателна зала и оставени насаме да обядват на спокойствие. Отвън двама полицаи пазеха вратата. Сандвичи с шунка и кисели краставички, тлъсти камби туршия, пържени картофки и безалкохолни напитки — всичко купено и доставено от съда — ги очакваха в хартиени кесии върху дългата заседателна маса.

Ем Пи и момчетата от ПНР обядваха в отделна заседателна зала през три врати от тях. След четиринайсетмесечната раздяла Алекс и Елена заслужаваха да останат за малко насаме, казаха си адвокатите. Те не сметнаха за необходимо да добавят, че това можеше да им е за последно.

Освен това Ем Пи искаше да се консултира с тежката артилерия от голямата фирма по някои тънкости относно допустимостта на доказателствен материал. Работата му в имиграционния съд го бе направила мързелив и не искаше сега федералният съдия да го цапардоса с процесуалния кодекс по главата. През днешния следобед се очертаваше решителната битка и момчетата от ПНР искаха да отстранят всякакви процесуални пречки и нередности, които можеха да го препънат.

Те прекрасно знаеха, че по същото време Колдуел обядваше с един репортер на „Уошингтън Поуст“ в снобски ресторант на няколко преки от там, като му изнасяше леко прибързана лекция за неизбежната си и съкрушителна победа. От ПНР бяха наели частен детектив да го следи навсякъде извън сградата на съда и да ги осведомява по мобилния телефон — сравнително лесна задача, понеже прокурорът на СИН, докаран специално за случая от западните щати и свикнал с относителната коректност на взаимоотношенията в имиграционните съдилища, беше тотално неподготвен за вълчите нрави в шампионската лига. Тъкмо в този момент частният детектив седеше през една маса от него и нагъваше чийзбургер с кока-кола, докато по мобилния си телефон предаваше есенцията на гръмогласните му хвалби до един младши сътрудник на ПНР, заел позиция в коридора на съда, който след това изтичваше да докладва на шефовете в залата. Фирма като ПНР винаги играеше на сигурно.

Колдуел изобщо не подозираше какво му се гласи. Мястото му в този момент бе при най-добрите и способни юристи от Министерството на правосъдието, които да го подготвят за една контраофанзива, в която Алекс Коневич бе вложил цяла година от живота си и огромни суми пари. А вместо това, докато Колдуел дъвчеше салата от краставици, отпиваше от голяма диетична кола и се хвалеше с непобедимостта си в съдебната зала, неговите опоненти му залагаха капан.

Стратегията им можеше да се опише като последно залагане ва банк — отчаяна тактика, която едва ли биха си позволили срещу по-обигран противник. Подобна идея би могла да хрумне само в главата на пълен аматьор в правната материя, какъвто беше Алекс Коневич.

След пет дни най-внимателно обсъждане и претегляне на всички за и против, професионалистите от ПНР я бяха одобрили, но само като последна възможност.

Единственият й шанс за успех бе да свари властите неподготвени.

* * *

В мига, когато вратата на конферентната зала се затвори зад тях, Алекс и Елена се прегърнаха и целунаха. След това Елена се изтръгна от обятията му и каза:

— Михаил се обади тази сутрин. Новините от Москва са добри.

— Какво разбираш под добри?

— Голицин и Ники Козирев са били застреляни снощи.

— Как? — попита той. Без усмивка, без гримаса на задоволство. Просто: „Как?“

— Михаил е изпълнил всичко, което му беше възложил. Убедил Юри Ходорин да предложи пет милиона долара за премахването на Ники. Както и бе предположил, това не му е струвало никакви усилия. На Юри и без това му било писнало да изтребват хората му, не можел повече да търпи Ники да му съсипва бизнеса.

— Кой го е убил?

— Самоубил се е, Алекс.

— Колко поетично! А Голицин?

— Тук Михаил има само предположения, нали разбираш?

Алекс кимна.

— Ники научава, че има награда за главата му, искам да кажа, той трябваше да го научи, нали така? И явно допуска, че Голицин стои зад цялата работа.

— Няма доверие между разбойници. Нека отгатна: Козирев му е върнал услугата?

Тя кимна. След малко Алекс попита:

— А какво става с Татяна Лукина?

— Уволнена и арестувана. Снимките и касетите, които Михаил е дал на бившето й гадже, са свършили работа. Освен това е уволнен и министърът на правосъдието.

Алекс най-после си позволи да се усмихне. Той току-що бе предизвикал смъртта на двама души и съсипал живота на други двама. Разбира се, всички те се бяха опитали да го убият, и то неведнъж, като му бяха причинили неописуеми страдания. Усмивката му беше студена и някак отнесена, сякаш той не беше мъжът, когото Елена бе познавала допреди година.

— Значи, това е — каза той. — Нямаме повече врагове в Москва.

— Вече нищо не могат да ни направят, Алекс. Проблемите ни са само тук.

Алекс наведе глава и няколко мига оглеждаше замислено чехлите на краката си. После попита Елена:

— Колко време имаме?

Тя погледна часовника си.

— Около четирийсет и пет минути.

Той отиде до масата и взе един стол. Пренесе го до вратата и го подложи под голямата месингова дръжка така, че да не може да се отвори отвън. След това се обърна към Елена:

— Гладна ли си?

— Ни най-малко. А ти?

Храната бе избутана встрани. След по-малко от две секунди костюмът на Елена бе захвърлен на пода; неговият затворнически гащеризон му отне още по-малко време. Двамата се качиха на масата и през следващите четирийсет минути направиха всичко по силите си, за да наваксат четиринайсетте месеца раздяла.

Излишно бе да си казват — макар и двамата да го усещаха, — че това можеше да им бъде за последно.

Ем Пи призова първия си свидетел.

Задната врата на съдебната зала се отвори и Ким Париш премина с бързи стъпки по пътеката. Главата на Колдуел се извърна толкова рязко, че шията му за малко не се прекърши. Двамата с Тромбъл, който седеше точно зад него, размениха погледи.

И двамата никак не се радваха, че я виждат.

Тя се представи с името и длъжността си и положи клетва, след което седна на свидетелската скамейка и остана неподвижна, докато Ем Пи загряваше с общи въпроси.

— Вие сте адвокат?

— Да?

— И сте работили в правния отдел на Службата за имиграция и натурализация?

— Там, където и вие. В окръжната служба на Федералния окръг Колумбия.

— И сте водили делото на Алекс и Елена Коневич?

— В един момент бях водещ прокурор, отговарях за преследването им… искам да кажа, за съдебното преследване срещу тях — отвърна Ким, като първия път нарочно изпусна прилагателното. Тя хвърли бърз поглед към Алекс, който се усмихна и й кимна с благодарност.

— Но вече не сте?

— Не.

— Защо? Не е ли необичайно да бъдете отстранена от едно дело, което сама сте завели и сте отнесли към имиграционния съд?

— Не само е необичайно, но почти безпрецедентно. Поисках да бъда отстранена и заменена с друг прокурор.

Ем Пи повдигна вежди.

— Поискали сте? Изявили сте желание да ви отстранят от такова крупно, важно дело? Защо? Предполагам, че всеки адвокат в СИН би дал какво ли не, за да го поеме! Такова медийно внимание, представете си само жадните за новини репортери отвън на стълбището! Ето, господин Колдуел е толкова замаян от славата, че едва се владее…

— Възразявам! — изрева Колдуел, като пронизваше Ем Пи с яростен поглед.

— Приемам възражението.

Ем Пи не му обърна внимание и продължи, сякаш изобщо не бе чул.

— А защо сте искали да ви отстранят, госпожице Париш?

— Защото… защото с времето все повече започнах да се убеждавам, че господин Коневич е обект на…

— Възразявам! — изпищя отново Колдуел, като едва не падна от стола си.

— На какво основание?

— Госпожица Париш току-що наруши изискването за конфиденциалност между адвокат и клиент.

— Страните на съвещание! — троснато нареди съдията.

Адвокатите от двете маси станаха от местата си и чинно се строиха пред банката му. Този път Ем Пи взе със себе си Мат Ривърс, а Колдуел влачеше подире си Бил, един от двамата некадърни младоци от министерството, който се насилваше да си придава свиреп вид, докато вътрешно беше напълно объркан — не знаеше нито коя е дамата, нито какъв е проблемът, и изобщо се питаше какво прави самият той в тази зала.

Съдията се вгледа в лицата на четиримата, след което просъска на Колдуел:

— Изложете основанията за възражението си!

— Познанията й по случая са придобити по служебен път, в качеството й на прокурор, представител на държавата.

— Господин Джоунс?

— Служебното й правоотношение с клиента ми е прекратено. Тя има право да дава каквито показания си поиска.

— Остава обвързана от положената клетва като прокурор! — настоя Колдуел.

— Трябваше да се сетите за това, преди да я уволните — сопна се Ем Пи.

— Склонен съм да се съглася с господин Колдуел — намеси се съдията, който вътре в себе си беше на противната страна, но не можеше да наруши закона.

— Добре, ще огранича обхвата на въпросите — каза Ем Пи, като с мъка прикриваше разочарованието си. Мат му кимна. Добър ход.

— Свидетелката трябва да бъде отстранена — изплака Колдуел.

— Тя сега е редови гражданин и може да дава показания — заяви негова светлост. — Но в определени граници. Внимателно, господин Джоунс!

— Ще те наблюдавам — каза Колдуел и се изхили злорадо в лицето му.

— Наблюдавай, колкото си щеш! — отвърна Ем Пи и също му се изхили. — Обичам да съм център на внимание.

Адвокатите се върнаха по местата си. Ем Пи изчака малко, за да подреди мислите си, после попита:

— Госпожице Париш, спомняте ли си екипа от руски специалисти, изпратени тук, за да помагат по делото?

— Да, разбира се! Петима души: един следовател и четирима прокурори.

— А спомняте ли си кой плаща всичко това?

— ФБР.

— Всичко?

— Да, ФБР изцяло поема разноските им. Те са тук вече близо година.

— А къде са отседнали? Толкова далеч от родината, не им ли доскучава? С какво се занимават?

Ким присви очи. Думите изхвръкнаха от устата й като ракета, насочена право към Тромбъл:

— Настанени са в хотел „Медисън“. Четиримата прокурори са там, в отделни апартаменти за по хиляда долара на нощ. Вече близо година, като сметките им са астрономически. Хранят се в най-скъпите ресторанти, всеки уикенд летят в първа класа до Лае Вегас, където играят в казината, наемат проститутки и изпиват невероятни количества алкохол. И всичко, до последния цент, се покрива от ФБР.

— Ще ви помоля за една груба преценка. Колко пари според вас е прахосало досега ФБР за издръжка на тия палячовци?

— Възразявам, ваша светлост!

— Възражението се приема. Господин Джоунс, внимавайте какви думи използвате. И така, госпожице Париш, колко?

— Милиони. Много милиони долари, взети от джоба на данъкоплатеца. Както ви казах, те са тук близо година и си живеят като царе.

Ем Пи се върна на мястото си.

Строго погледнато, Колдуел нямаше никаква причина да подлага Ким Париш на кръстосан разпит. С предишното си, навреме заявено възражение той бе запушил устата й, същевременно връзвайки ръцете на Ем Пи. От последвалите й показания не произтичаше нищо. Кой изобщо се интересуваше от някакви си руснаци? Ако щат, нека забременят половината курви на Лае Вегас! Да заложат хазната и да я проиграят на зарове. Много важно! Това нямаше нищо общо с оставането на Коневич в затвора.

Ала той бе ядосан на Ким Париш за това, че се бе обърнала срещу собствената си служба. Това си беше предателство и той знаеше как да я накаже. Време бе за малко очерняне.

Той стана от мястото си и попита:

— Как точно станахте свидетел на защитата?

— Не разбирам въпроса ви.

— Много е просто. Господин Джоунс ли се свърза с вас или обратното?

— Аз се свързах с него. След като бях…

Преди да бе довършила мисълта си, Колдуел я прекъсна:

— Вие още ли работите към СИН, госпожице Париш?

— Не, напуснах.

— Искате да кажете, че бяхте уволнена. Отидохте при господин Джоунс, понеже ви беше яд и искахте да си отмъстите.

— Не, напуснах. След което господин Тромбъл ме уволни.

— Нищо подобно, вас ви уволни директорът на СИН.

— Не си спомням да сте присъствали на уволнението ми. Бях уволнена от господин Тромбъл, за да не подам сама оставка като водещ прокурор по едно дело, съшито с бели конци.

Колдуел почервеня. Погледна съдията.

— Зачеркнете този отговор от протокола!

— Вие зададохте въпроса — отвърна съдията — и вие накарахте свидетелката да развие отговора си. Допускам вписването му.

Бе направил глупава грешка. Но какво от това? Вредата беше минимална. Незначително, временно поражение на фона на очакваната триумфална победа. Ако не друго, с уместното си възражение той й бе попречил да разкрие неща, вредите от които щяха да са сериозни.

Ким Париш бе освободена и Ем Пи Джоунс призова следващия си свидетел. Ким се отправи към изхода, като на пътеката се размина с някакъв дребен, опърпан човечец, който немощно пристъпваше в обратната посока.

Пьотр Арбатов положи клетва и зае мястото си на свидетелската скамейка.

Известно време Ем Пи го разпитва за него самия — професионалната му кариера със сигурност представляваше интерес за съдията и всички присъстващи. Двайсет години в КГБ, след което неочаквано бе избягал. Диплома по право от Московския държавен университет, но нито дума за аналогичната диплома от Католическия университет.

Ем Пи не го попита за нея.

Публиката в съдебната зала попиваше жадно всяка дума. С малки изключения никой от присъстващите не бе виждал жив агент на КГБ — а този Пьотр изглеждаше толкова невзрачен и смачкан от живота, толкова жалък… Кой можеше да повярва, че пред тях се е изправил зловещият демон, дал храна на безброй автори на шпионски романи, пресъздаден в безброй холивудски филми! Как така Америка не бе спечелила Студената война още преди трийсет години! Пьотр, който за пръв път през живота си влизаше в съдебна зала, бе видимо притеснен и отговаряше със запъване на въпросите.

Ем Пи Джоунс премина нататък — към въпроси от по-общо естество, с които да го предразположи и накара да се отпусне: как е бил привлечен като свидетел по делото, първоначалната му среща с Ким Париш и така нататък.

Той каза:

— Значи вие сте били нает да превеждате документите, предоставени на СИН чрез ФБР, нали така?

— Аз с това се прехранвам напоследък. Превеждам документация за американски фирми и организации, които работят с Русия.

— А работите ли още като адвокат?

— Не. Прекратих адвокатската си практика преди шестнайсет години.

— Защо?

— Предполагам, че заради работата си в КГБ. Беше ми оставила неприятен вкус в устата.

— Какво беше естеството на работата ви?

Пьотр се огледа наоколо; явно не бързаше да отговори. Напрежението в залата се покачваше с всяка секунда. Накрая той каза:

— Моята работа, господин Джоунс, бе да съставям компромати.

Пьотр говореше тихо и репортерите трябваше да наострят уши и изпънат шии, за да го чуват, докато излагаше в подробности естеството на своята специалност. Доста увлекателна материя. Всички слушаха, затаили дъх, без да мръднат от местата си. През следващите минути Пьотр им изнесе подробен урок за начинаещи, стъпка по стъпка, по съсипване живота на невинен човек с цел вкарването му в затвора или нещо по-лошо.

Последва въпрос от Ем Пи:

— И до какво заключение стигнахте, след като се запознахте с предоставените от Русия материали по делото „Коневич“?

— Възразявам! — излая Колдуел.

— На какво основание? — попита съдия Уилис, подпрял с юмрук брадичката си.

— Ъъъ… още веднъж, нарушаване на изискването за конфиденциалност между адвокат и клиент.

Негова светлост погледна Пьотр от високия си стол.

— Припомнете ми, ако обичате. Вие все още ли сте практикуващ адвокат?

— Не, от много години не практикувам. В днешно време съм обикновен преводач.

Ем Пи попита, сигурен в отговора:

— Подписвали ли сте договор, който ви забранява да разкривате наученото в хода на вашата работа?

— Не. Просто посочих цената си и Ким Париш ме нае.

— В такъв случай възражението се отхвърля — обяви съдията. — Моля, отговорете на предишния въпрос.

Пьотр погледна към Алекс, който си седеше кротко на масата.

— След като се запознах с материалите по делото, заключих, че господин Коневич е жертва на компромат.

— Защо?

— Тези неща смърдят отдалеч, господин Джоунс.

— Смърдят? Искате да кажете, изпускат миризма? Бихте ли се пояснили?

Пьотр посочи с пръст полковник Воронин, който седеше най-отзад в качеството си на наблюдаващ делото.

— Да вземем например този човек, господин Джоунс. Той може да се представя, че е служител на Министерството на вътрешните работи, но преди това определено е бил офицер от кариерата в КГБ. Може да ви уверява, че единствено прилага закона, но ръцете му са изцапани с кръв. Това е една воня, която никакъв душ не може да отмие.

Всички шии в залата се извиха назад, всички погледи се приковаха в полковник Воронин. Някой с повече чар би отвърнал с разоръжаваща усмивка, би се пошегувал или поне би вдигнал рамене, преструвайки се, че не разбира какво му се говори, но не и Воронин, който беше приковал в Пьотр малките си, присвити, злобни очички, сякаш искаше да го изпепели с поглед.

Този път нямаше съмнение — полковникът имаше вид, сякаш бе излязъл от някой холивудски трилър. Само дето на челото си нямаше надпис „КГБ“.

— А самите документи? — попита Ем Пи. — Те миришеха ли?

— Вижте, ключът е в изработването на перфектния доказателствен материал. Тези четирима прокурори, които са тук на издръжка на ФБР, са експерти по тази част. Това е тяхната специалност.

Още известно време Ем Пи го разпитва за някогашния му занаят: окачване на въжето на невинен човек посредством плетеница от лъжи, фалшификации и скалъпени, подхвърлени улики. След това внезапно смени темата и попита:

— Между другото вие присъствахте ли, когато госпожица Париш беше уволнена?

— Бях там, да. Седях до нея. Само че тя не бе уволнена.

— Прокурорът твърди, че е била.

— Или греши, или лъже. Тя напусна по собствена воля.

— А защо напусна?

— Тя бе докладвала на шефа си, че делото е скалъпено. Съшито с бели конци. Чист компромат.

Ем Пи направи пауза, за да може думите на свидетеля да стигнат до всички.

— И какво стана после?

— Госпожица Париш е човек с чувство за чест, господин Джоунс. Тя постъпи така, както аз не можах навремето.

— А именно?

— Опита се да прекрати делото.

Ем Пи се престори на силно изненадан.

— Водещият прокурор е искал да прекрати делото?

— Да.

— Ами тогава… защо не е прекратено?

— Тя бе вкарана в една стая с този човек — той посочи с пръст Тромбъл, който се правеше, че не го забелязва — и с нейните шефове от СИН. Умоляваше ги да прекратят делото. Те отказаха, при това доста грубо. След това тя помоли да я сменят с друг водещ прокурор, което между другото е задължение на всеки правист, който смята, че дадено дело не отговаря на изискванията. Те я навикаха, след което този човек — Пьотр отново насочи обвинителен пръст към Тромбъл — й изкрещя, че е уволнена.

Ем Пи му благодари и се върна на мястото си. Пьотр седеше на свидетелската скамейка и наблюдаваше Алекс. Алекс срещна погледа му и едва забележимо му кимна в безмълвна благодарност към един сънародник, който най-после е намерил изгубената си съвест.

Когато съдията му предложи да разпита свидетеля, Колдуел отказа. Той не знаеше почти нищо за Пьотр Арбатов, но усещаше, че човекът е пълен с изненади и че по-нататъшният му разпит само може само да навреди.

Освен това вредите дотук не бяха особено сериозни. Действително, тоя Тромбъл си беше гадно копеленце, но това едва ли бе новина. И сигурно предния ден бе послъгал малко в показанията си. Но това си беше проблем на Тромбъл, не негов.

Колкото повече мислеше Колдуел по въпроса, толкова по-доволен беше от себе си. В крайна сметка в тази съдебна зала имаше място само за едно его — ярък пример за вярна служба на истината и справедливостта — и този дребен, смачкан руснак току-що бе подложил крак на Тромбъл и наврял физиономията му в калта.

Когато дойдеше моментът за заключителната пледоария, Колдуел щеше изрично да спомене, че руският тъй наречен „експерт“ е изказал лично мнение — не неоспорим факт, а именно мнение, изсмукано от пръстите и непочиващо на никакви аргументи, — при това след като недвусмислено бе дал да се разбере, че доказателственият материал по делото е издържан във всяко отношение. По неговите собствени думи: перфектен. Освен това гласът на Пьотр беше един срещу много. Гласът на бивш професионален съставител на компромати срещу колективния глас на руската държава — на едно реформаторско, демократично избрано правителство, щеше да подчертае дебело той, а не на някогашната комунистическа диктатура, заради която Пьотр Арбатов е изпращал хора на бесилката.

Дребният руснак бе освободен и с облекчение скочи от свидетелската скамейка. Докато минаваше по пътеката, двамата с Воронин се размениха изпълнени с омраза погледи. Ем Пи обяви, че няма повече свидетели, но въпреки това остана прав, погледна съдията и попита:

— Мога ли да помоля за минута време, ваша светлост?

— Колкото ви е нужно — отвърна съдията Уилис, доловимо намеквайки, че времето не работи за Ем Пи и клиента му.

Алекс стана от мястото си, после Мат, след което тримата се събраха на плътна групичка и известно време оживено шепнеха помежду си.

— Какво мислиш? — попита Алекс Ем Пи.

— Че сме го загазили, и то здраво — отвърна откровено Ем Пи. — Ким беше нашата ключова свидетелка. Но Колдуел ни попречи да снемем най-важната част от нейните показания.

— И вие не смятате, че Пьотр компенсира загубата? — попита Алекс, като оглеждаше изпитателно лицата им.

Мат Ривърс — професионалистът с опит в десетки наказателни дела — отговори от името на двамата:

— Колдуел ще го размаже в заключителната си пледоария. Аз със сигурност бих го направил. От една страна, имаме човек, който по собствени признания е фабрикувал „доказателства“ срещу набедени лица, а от друга — едно цяло правителство. На кого ще повярва съдът, Алекс? Ем Пи кимна пред този неоспорим аргумент.

— Точно така ще постъпи. А ако се опитам да го контрирам в моята пледоария, ще прозвучи, сякаш защитавам Пьотр.

— Тогава да действаме — каза твърдо Алекс.

Мат и Ем Пи се спогледаха. И двамата тайно се бяха надявали да не се стига дотам. Идеята на Алекс беше пълна с правни капани. След миг размисъл Мат каза на Ем Пи:

— Съдията умело се прикрива, но на мен ми се струва, че е на наша страна.

Ем Пи кимна без особен възторг.

Алекс се обърна към двамата.

— Играем ва банк. Всичко или нищо.

— Да се надяваме, че си късметлия… — отвърна Мат, който вътрешно си мислеше, че по-скоро е луд.

— Ако беше такъв късметлия, нямаше да се докара дотук — отвърна сухо Ем Пи.

Алекс и Мат заеха местата си. Ем Пи остана на крака и след кратък размисъл каза неуверено:

— Бих желал да представя на съда още едно доказателство.

Мат му подаде възпроизвеждащото устройство — полупрофесионална уредба „Боуз“ с малки, но чудовищно мощни високоговорители. Алекс я сглоби върху масата, старателно насочвайки говорителите към прокурорската групичка. Междувременно приставът донесе отнякъде удължител, за да я включат. След това Мат сложи на масата пред Алекс пластмасова кутия, в която имаше може би двайсетина касети. Алекс ги прерови, избра една и я подаде на Ем Пи, който я постави в касетофона. Докато пръстът на Алекс чакаше върху старт-бутона, Ем Пи обяви:

— Това е телефонно обаждане до Татяна Лукина, специален сътрудник на началника на кремълската канцелария. Тя е юрист по образование и правен съветник на Борис Елцин.

Алекс натисна бутона.

Най-напред се чу звън на телефон.

„Кой се обажда?“ — попита женски глас на руски език; дори на записа си личеше, че собственичката му е силно раздразнена.

„Моля, изчакайте да говорите с директора на Федералното бюро за разследване“ — каза друг женски глас, на английски език, видимо отегчен.

„Здравей, Татяна! Чу ли новината за вашия човек Коневич? Голям шум се вдига покрай него отсам океана.“

„Кой ти даде домашния ми номер?“

„След като не можах да се свържа с теб в офиса, моите момчета от посолството го издириха.“

„Е, добре. Знам, че си го вкарал в затвора. А защо просто не го прати насам?“

„Не било толкова лесно, колкото си мислех. Слушай, трябва ми една услуга.“

„Джон, ти обеща да ми доставиш Коневич!“

„Просто му изслушай! Някои съдии са пълни идиоти. Трябва да ми скалъпиш някакъв обвинителен акт.“

„Защо?“

„Защото не мога просто ей така да го кача на самолета и да го изритам от тук. Виж, Татяна, подробностите не ме интересуват. Разбираш ли? Хайде де, твоите хора са експерти по тия работи.“

„По какви работи, Джон?“

Дълга пауза.

„Виж, подай ми каквото искаш, само да звучи убедително.“

„Това толкова ли е наложително?“

„Може би не. След седмица той отново ще се изправи пред съда. Няма начин да не бъде депортиран. Но я си представи, че съдията е луд! Наречи го презастраховане.“

Колдуел най-после се опомни от шока и направи нещо, което трябваше да стори преди минута — скочи на крака и закрещя:

— Възразявам! Възразявам!

Алекс се пресегна и усили докрай звука, за да заглуши протестите му. Гласовете на мъжа и жената от високоговорителите изпълниха цялата зала.

„… можеш да го държиш в затвора, нали? Тук има много противници на идеята ти да поддържаш бюро на ФБР към посолството, нали разбираш? Правя каквото мога, Джон, но сама си знам какво ми струва това. Подобна липса на взаимност от ваша страна няма да остане незабелязана, уверявам те.“ — Тромбъл промърмори нещо неразбираемо, но тя го прекъсна: „Ето, тази сутрин лично президентът Елцин ме пита за случая. Искаше да знае дали има нужда да занимава лично вашия президент.“

„Виж какво, аз ще уредя нещата. Дори да се наложи да подкупя съдията или да отвлека съпругата му, ще намеря начин да стане.“

Колдуел подскачаше като луд на място и крещеше с пълни гърди:

— Възразявам!!! Възразявам!!!

Алекс се пресегна и натисна стоп-бутона. Записът най-после спря, макар че още дълго време гласовете на двамата продължиха да отекват в главите на присъстващите. Той се изправи и огледа лицата в съдебната зала.

Тромбъл се бе спихнал на стола си. Всички погледи бяха насочени към него.

Колдуел бе изпаднал в ступор. Минаха няколко секунди, преди да се свести и да изпищи с една октава по-високо от преди, но с видимо отслабнал глас:

— Възразявам, ваша светлост!

— Съвещание! — обяви съдията и се надигна от банката си. Ем Пи отново извика Мат Ривърс, като този път прибави и Алекс към антуража си. Колдуел пристигна зачервен и треперещ от гняв, като влачеше подире си единия от младите кадри на министерството.

— Съвещанието е само за адвокати! — сопна се Колдуел, като размаха пръст пред лицето на Алекс. — Нямате работа тук!

— Присъствието му е необходимо за установяване автентичността на записите — отвърна любезно Ем Пи. — Това е процедурно изслушване, а не наказателно дело. Вие какво ще кажете, ваша светлост?

— Струва ми се уместно — отвърна Уилис, който още не можеше да се отърси от шока на чутото.

— Очевидно този запис е незаконен и процедурно недопустим! — кресна Колдуел на съдията, Ем Пи и всички, които го чуваха.

— Напротив — възрази Ем Пи с глас, преливащ от фалшива самоувереност. — Записът е напълно законен и допустим.

— Да не искате да кажете, че е направен със съгласието на разговарящите? — попита заядливо Колдуел.

— Това е по американските закони — отвърна Ем Пи с надменна усмивка, решен да блъфира докрай.

Алекс бързо се намеси:

— Записът е направен в Русия. Руснаците могат да се подслушват и записват колкото си щат. Няма закон, който да го забранява. Всъщност това е нещо като национален спорт.

Колдуел нямаше никаква представа дали това е истина.

— Ваша светлост, много ви моля! — проплака Колдуел. — Този запис е процесуално недопустим! Очевидно е направен с подслушвателно устройство.

Негова светлост погледна Ем Пи.

— Нещо да кажете?

— Вчера обвинението представи като доказателствен материал запис, направен с подслушвателно устройство, който им бил предоставен от ръководителя на руския прокурорски екип. Ставаше дума за уж престъпната дейност на „Орангутан Медия“. Аз не оспорих допустимостта на този запис, не попитах дали е направен с прокурорска заповед и сега съм смаян, че господин Колдуел изобщо повдига въпроса. Та нима самият той не направи прецедент! Аз трябва да се ползвам със същата свобода на действие.

— Имате ли още касети, господин Коневич?

— Около двайсетина тук. И още петдесет в банков сейф.

— Всичките ли държите да прослушаме?

— О, не! — отвърна Алекс. — С жена ми подбрахме по-изобличителните.

— Все разговори между Тромбъл и въпросната дама?

— Не, с тях двамата имаме само още една — каза Ем Пи, който видимо се бе заразил от увереността на Алекс. — Много бих желал да я пуснем. На нея Тромбъл се хвали на дамата в какви отвратителни затвори смята да прати Алекс. Обещава й, че ще го държи там, докато се пречупи и почне сам да моли да го върнат в Русия.

— А какви материали има на останалите записи?

— Въпросната Татяна Лукина е имала двама… да ги наречем, съдружници…

— Продължавайте!

— Единият е Ники Козирев, известен престъпен бос. Криминалното му досие в Интерпол и в руската полиция може да напълни цяла библиотека. Другият е генерал Сергей Голицин, бивш заместник-директор на КГБ, който е бил нает от Алекс като шеф на охраната на фирмите му.

— Телефонни разговори, така ли?

— Някои от тях — отвърна Алекс. — Другите са записани, докато са разговаряли на задната седалка на някаква лъскава лимузина.

— И каква е тяхната роля в тази история?

Време беше адвокатите да се намесят и Ем Пи отговори:

— Добре че попитахте, ваша светлост. Тези хора са си присвоили компаниите и парите на Алекс. След това са инсценирали срещу него съдебно дирене по скалъпени обвинения, което са прехвърлили на американското правораздаване.

— И тези записи потвърждават вашите обвинения?

— Това вие ще прецените.

— А по какъв начин се сдобихте с тези записи?

— От моя клиент.

— А вие откъде ги имате? — попита съдията, като изгледа Алекс.

— Наех частен детектив. Той ги записа и ми ги изпрати.

След кратък размисъл съдията каза:

— Вижте какво ме тревожи, господин Джоунс. Вашият клиент може като нищо да е наел актьори да разиграят тези сцени.

Беше ред на Мат Ривърс да поеме топката и той започна от воле:

— Моята фирма поръча анализ на записите, който бе проведен през уикенда от престижна лаборатория. Клип на Тромбъл, даващ интервю по телевизията, бе сравнен със записа, който току-що чухте. Абсолютно съвпада. Гласовите графики са идентични. Констатациите от анализа са приложени към доказателствения материал.

— Разбирам.

— Сравнихме също така и гласа на госпожица Лукина от касетата, където разговаря с Тромбъл, с останалите записи, на които заговорничи със съучастниците си.

— И които са на руски?

Отново Мат:

— Наехме актьори да озвучат записа на английски. Прилагаме и оригиналите, за да сравните точността на превода. Не сме жалили средства. И преводът, и озвучаването са много добри.

Мат нямаше търпение съдията да се зарови в новите доказателства. Бяха наели професионални актьори от Ню Йорк, които озвучаваха драматизирани романи. През уикенда, преди да запишат превода, те бяха репетирали репликите с часове. Резултатът беше повече от убедителен — и най-малките нюанси бяха предадени с разбиране, чувство и максимална правдоподобност. Презрителното пръхтене на Ники. Стаената заплаха в гласа на Голицин. Актрисата, която играеше Татяна, беше фантастична — с прелъстителното си мъркане тя просто оживяваше пред очите на слушателя. Колдуел стоеше отстрани като бито куче. Вече бе повече от очевидно на чия страна е съдията. С всяка изминала минута делото се изплъзваше от ръцете му. И нищо не можеше да направи, за да предотврати това. Истината беше, че самият той умираше да чуе записите.

Съдията каза:

— Искам да прослушам касетите при затворени врати, преди да взема решение. Държа и двете страни да присъстват — добави той, като погледна адвокатите. — Вие не! — Последното бе насочено към Алекс. — Въпросът е от компетенциите на обвинението и защитата.

След три минути съдебното заседание бе закрито до второ нареждане. С мрачно лице и тържествен тон съдията издаде едно многозначително нареждане: Тромбъл да присъства при подновяване на производството. Отношението му към директора на ФБР не беше никак християнско, за което съдията изпитваше известно чувство за вина, но пък, от друга страна, Тромбъл си го бе заслужил изцяло.

Докато съдията и адвокатите на страните се бяха оттеглили в кабинета на Уилис, присъстващите в залата репортери се върнаха при колегите си на парадното стълбище, за да споделят с тях сензационните новини от тази сутрин и да предадат колкото се може повече материал до редакциите си, преди съдът да се събереше отново на заседание. След минути говорещите глави застанаха пред камерите на телевизиите, за да споделят последна информация, да правят прогнози и да навират нищо не значещите си оценки за случилото се в лицето на всеки, който си даваше труд да ги слуша.

Разбира се, предвижданията за изхода от сагата бяха полярно противоположни. Половината смятаха, че в конкретния случай съдията ще направи изключение, понеже в крайна сметка делото беше за установяване правомерност на задържане, а при такива дела презумпцията за невинност действаше подчертано в полза на обвиняемия, докато другата половина бяха на мнение, че защитата няма никакъв шанс.

Съдът възобнови заседанието след точно четири часа. Медиите бяха уведомени малко преди това и репортери и фотографи се сборичкаха за по-предни седалки в залата и дори за удобни правостоящи места. Дали съдията щеше да допусне първата касета като доказателство? И ако да, как щеше да постъпи с останалите? Но въпросът на въпросите беше: колко прецакан бе Джон Тромбъл, директорът на ФБР? Злорадото любопитство доминираше над всичко останало. Всеки телевизионен канал настояваше пръв да научи съдебното решение още в мига, след като бъдеше обявено.

С мрачни лица адвокатите излязоха от кабинета на съдията и заеха местата си. След четири безкрайни часа, прекарани в арестантска килия, Алекс бе отведен обратно до масата на защитата. Междувременно обаче той бе избръснат, изкъпан, подстриган и преоблечен в строг костюм и вратовръзка. Според него бе дошло време да представи пред публиката и другото си аз.

И наистина, контрастът между презрения престъпник и този висок, атлетичен, красив мъж на масата на защитата беше смайващ. Вече видяхте в какво ме превърнаха онези, крещеше външният му вид; а сега вижте какъв бях навремето, преди да попадна в лапите им.

Страничната врата се отвори. Уилис, повдигнал тогата си от земята, пристъпи към съдийската банка. Изглеждаше едновременно тъжен, яростен, разтърсен до дъното на душата си и донякъде объркан.

Приставът призова за ред и залата утихна. Няколко безкрайни секунди съдията Уилис остана, загледан в тавана — обичайният му навик, преди да обяви решението на съда. В този жест имаше нещо дълбоко символично — някогашният свещеник търсеше мъдрост и подкрепа свише. За разлика от съдията Тромбъл имаше напълно смачкан вид. Той се виеше и гънеше на стола си и все не можеше да си намери място.

Съдията сведе поглед надолу, към залата.

— След като изслушах всички предоставени касети и след задълбочен размисъл аз реших да ги допусна като доказателствен материал.

Алекс се отпусна назад в стола си, докато Елена за малко не извика от радост.

Но понеже съдът бе чул само една от касетите, истинският смисъл на обявеното решение оставаше загадка за присъстващите. Репортерите мълчаха в очакване.

Съдията погледна Алекс.

— Сър, бихте ли станали?

Ем Пи стисна ръката на клиента си. Това „сър“ бе добър знак. Алекс стана.

— Позволете ми най-напред да ви поднеса най-дълбоките си извинения. — Уилис направи кратка пауза, за да намести тогата. — Към това бих добавил и една настоятелна лична препоръка. Очаквам от адвоката ви да заведе граждански иск срещу ФБР и Министерството на правосъдието. С вас са постъпили крайно несправедливо, сър. Никакви парични обезщетения няма да поправят тази несправедливост, но няма и да ви навредят, мисля аз.

Тромбъл седеше на стола си, като се насилваше да изглежда уверен и неуязвим и едновременно с това с опитваше да се разтвори в пространството.

След това съдията се обърна към съда, като говореше на доста висок глас, за да го чува и последният репортер. За начало предаде сбито, но с достатъчно подробности съдържанието на касетите. Беше си водил бележки, но ги поглеждаше рядко, най-вече когато предпочиташе точен цитат пред обобщен преразказ. В Москва бе организиран заговор с чудовищни мащаби, чиято първа жертва се бе оказал Алекс Коневич. Цялото му състояние бе откраднато, фирмите му бяха присвоени, като преди това изпратени от заговорниците лица го бяха изтезавали брутално. Заговорът се простираше до най-висшите ешелони на властта, до кремълската администрация.

— Ние самите сме имали подобни проблеми — обясни съдията. — Спомнете си скандала с държавния петролен резерв при Тийпот Доум, аферите „Уотъргейт“, „Иран-контри“ и прочие. Сегашният случай е едно от тези знакови исторически събития, които покриват с позор цели нации.

Запъвайки се на руските фамилни имена, Уилис изброи заговорниците и накратко очерта приложената престъпна схема. След това подробно описа начина, по който в нея са били въвлечени и използвани като маша американски законоприлагащи институции. За всяка измама е нужен глупак, подчерта той, и директорът на ФБР се бе оказал точно такъв. Сделката е била пределно проста, каза съдията: срещу връщането на Алекс на каквато и да било цена Тромбъл е можел да постави още неколцина свои агенти в Москва. Последва кратко резюме на всичките законови текстове и процедури, които Тромбъл бе нарушил, преследвайки и тормозейки Алекс и Елена Коневич. Те бяха толкова много, че съдията дори не си бе дал труд да ги преброи, но това щяха да свършат впоследствие правни експерти с достатъчно време, за да изслушат внимателно предоставения доказателствен материал.

СИН, ФБР и Министерството на правосъдието — трите държавни институции, представлявани от масата на обвинението — се бяха оказали чисто и просто задгранични филиали на един злодейски кабал. На съвещанието Ем Пи бе подсказал на съдията още любопитни подробности по третирането на Алекс от американските власти — безкрайното му разкарване по все по-отвратителни и опасни затвори; безпричинните наказания, които му бяха налагали техните директори по инструкции от Вашингтон; поставените в апартамента на семейство Коневич подслушвателни устройства; неправомерните обиски; абсолютно безсмисленото съсипване на имуществото им; конфискуваните им от федералното правителство финансови средства и умишленото разоряване на предприятието им.

В продължение на десет минути никой в залата не отклони и за миг вниманието си. На два пъти директорът на ФБР се опита да си излезе, но и двата пъти се върна с подвита опашка на стола си след гневни предупреждения от страна на съдията.

Джейсън Колдуел седеше нацупено на мястото си, докато бляскавото му бъдеще се сриваше пред очите му. Той живо си представяше новинарските емисии същата вечер: самонадеяните му пози на стълбището пред сградата на съда и в следващия кадър — глутница хлевоусти правни анализатори, подлагащи на дисекция унизителното му поражение от някакъв треторазреден адвокат. Щеше да бъде ужасно, непоносимо за гледане и той го знаеше.

И беше прав.

Накрая съдията Уилис приключи с поредно многословно извинение към Алекс и разпореди незабавното му освобождаване от ареста.

После си грабна тогата и напусна съдебната зала.

Тромбъл си плю на петите и хукна към вратата, разблъсквайки репортерите, които го бомбардираха с въпроси. В коридора се обърна към един полицай:

— Има ли заден изход тази сграда?

Човекът се усмихна.

— Има, разбира се.

— Къде?

— Намери си го сам, боклук скапан!

Целувките, прегръдките и облекчението на лицата около масата на защитата наред с неизбежните многословни поздравления между Алекс, Елена, Ем Пи, Мат и Марвин продължиха около пет минути. Накрая Марвин величествено вдигна ръка и всички утихнаха. Старият лъв стисна рамото на Алекс и тържествено го увери, че той лично ще състави и подаде исковете срещу ФБР, Министерството на правосъдието и СИН, като ще следи внимателно придвижването им в системата.

С блеснали очи старецът обеща безпрецедентен по мащабите си съдебен процес и колосални суми на исканите компенсации.

— Какви са шансовете да спечелим и кога ще си получим парите? — попита Алекс, делови както винаги.

Марвин се усмихна и потри ръце.

— Не е въпросът дали ще спечелим и кога, а колко да искаме. — После обясни, че за начало щял да подаде иск за десет милиона долара и когато им пусне достатъчно кръв, да свали на пет.

— И все така про боно? — попита Алекс.

Марвин се ухили с хищните си зъби.

— Ще ти се!

Тогава се намеси Елена:

— Обаче в такъв случай забравяте за обичайните си трийсет процента — заяви тя. — Или двайсет, или се заклевам, че до довечера ще наема друга адвокатска фирма!

Един поглед бе достатъчен на Марвин, за да се убеди, че Елена Коневич говори сериозно.

— Става! — каза той.

Междувременно ги бяха наобиколили глутница репортери, които се дръпнаха едва след като Ем Пи Джоунс им обеща, че ако трябва, ще остане цяла нощ на стълбището пред съдебната сграда. Тогава той не подозираше, че още преди да се е съмнало, ще бъде ангажиран за пет ток-шоута през следващия ден и ще получи шест телефонни обаждания от агенти на издателства и филмови продуценти.

Марвин събра адвокатите около себе си. Няколко минути се съвещаваха каква най-ефективна стратегия да възприемат за планираните искове; следващият ден се очертаваше много напрегнат.

Когато се обърнаха, Алекс и Елена вече ги нямаше.

34

Снегът беше натрупал близо метър, сух, мек и пухкав, и макар да беше още есен, снегопочистващите машини работеха с пълна пара, а напливът от туристи в Аспен бе достигнал връхната си точка. В миналото Алекс и Елена не бяха особено запалени скиори, но иначе обичаха спорта и бяха в превъзходна форма. След три седмици вече бяха овладели изкуството на спускането и по цял ден фучаха безразсъдно по най-опасните, черни писти, сякаш се бяха родили там.

Елена до последно бе настоявала да отидат някъде на топло. За предпочитане на някой малък, уютен, неотбелязан в туристическите брошури карибски остров, където местните хора бяха дружелюбни и не ги познаваха или дори да се сетеха кои са, да не даваха пет пари за тях.

Или пък, да речем, в един от онези затворени курортни комплекси във Флорида — с железни порти и висока ограда, с палмови горички, безкрайни голф игрища и добре зареден бар и най-важното — с частен плаж, където да се наливат от сутрин до вечер с ром и пиня колада и да почернеят като шоколадови понички.

Но на Алекс му бе писнало от жега и задух и не искаше да чуе. Най-напред един федерален затвор в Джорджия, после друг в Чикаго и накрая трети — онази зловеща дупка в Юма, и то посред лято.

Руските му корени го теглеха към някое местенце, където от ноздрите да висят ледени шушулки. Възползвайки се от желанието й да останат насаме, отначало той бе предложил експедиция из Арктика, но на Елена идеята не й се бе сторила особено привлекателна. Препирайки се, двамата тръгнаха надолу по картата, пресякоха Аляска, няколко канадски провинции и един-два северни щата и когато стигнаха Колорадо, Алекс отказа да мръдне и милиметър по-нататък.

В края на втората седмица им позвъни Ем Пи Джоунс. Елена отговори, а миг след това Алекс вдигна втората слушалка.

— Чухте ли голямата новина? — попита Ем Пи.

Елена гордо отвърна:

— Цяла седмица не сме пипали вестник, освен да си запалим камината!

— Тази сутрин онази Тингълман, министърката на правосъдието, подаде оставка. Явно кравите в Монтана я зоват.

— А какво става с Тромбъл?

— Ама вие наистина сте се откъснали от света! Уволнен е преди пет дни. Избягал в Пуерто Рико и не отговаря на телефона.

— А ти как я караш, Ем Пи?

— Супер! Веднага получих оферта от ПНР. Искат да ме правят съдружник. Досега никога не са се занимавали с имиграционно право, та искат от мен да създам и оглавя такъв отдел.

— Ще приемеш ли?

— Едва ли. Двамата с Тери поговорихме вкъщи. Предложението им е абсурдно щедро, но не мисля, че тази работа е за мен.

— Няма ли да съжаляваш за парите? — попита Алекс, практичен както винаги.

— Мисля, че ще се оправя. След тая шумотевица, дето се вдигна покрай теб, повиших тарифата си на триста на час. Досега никой не ми е отказал.

Тримата си обещаха да вечерят заедно, когато на Алекс и Елена им писнеше от Аспен или свършеха парите. Истината беше, че до момента никак не им бе писнало; тук беше пълно с удоволствия, а баровете и ресторантите бяха на всяка крачка.

Преди два дни Бичи Бийти бе минал да им се обади. Пристигна със самолет от Чикаго, където тъкмо бе внесъл капарото за къща на Северния бряг. Апелативният съд, който гледаше делото му, неотдавна бе подсилен с двама нови съдии, и двамата бесни фенове на „Джайънтс“, които скришом се бяха радвали на нещастието на побратимите си, привържениците на „Джетс“. Излишно бе да се казва, че и двамата ни най-малко не бяха възмутени от наказателната операция, проведена от Бийти в съблекалнята. Освен това писмото му до съда излъчваше такова благородство, преливаше от такова искрено разкаяние, че всички се бяха трогнали дълбоко. Пък и в края на краищата това бе първото му правонарушение.

Бени пристигна с такси, което бе взел от международното летище на Денвър, изтупан в костюм с жилетка на „Брукс Брадърс“, и приличаше повече на банкер от Уолстрийт, отколкото на бивш затворник, макар че в костюма му имаше място за четирима банкери. Като видя Елена, той я повдигна с една ръка от земята и шумно я целуна. След месеците, прекарани в една килия с Алекс, знаеше всичко за нея. После прегърна Алекс и понечи и него да целуне, но там вече Алекс се възпротиви.

По време на продължилата до среднощ вечеря Бени ги осведоми, че преговарял с отбора на „Беърс“, като междувременно адвокатите му натискали футболната комисия да му възстанови състезателните права преди започването на пролетния тренировъчен лагер. Бени беше оптимист. От комисията се правели на важни, ама негови източници го уверявали, че всичко било само за очи. Все пак той цели две години бе играл в професионалната лига, а на всичко отгоре беше и бивш пандизчия! Тази комбинация сама по себе си бе достатъчна, за да привлече зрители и да вдигне телевизионния рейтинг на отбора. Освен това той не се съмняваше, че „Беърс“ ще притурят още милион отгоре към трите милиона по предишния му договор. Само репутацията му струваше поне толкова — помислете си само, кой отбор би се изправил срещу противник, който имаше Бичи Бийти в състава си!

Елена покани Бени да се попързаля с тях на другия ден, но той любезно отказа и остана в хотелската си стая. Истината бе, че за нищо на света не би се качил на лифта — страховитият Бичи Бийти изпитваше ужас от височини.

И така, Алекс и Елена бяха сами, на върха на величествената планина, и гледаха към равнината долу в ниското. Слънцето бе изгряло. Снегът блестеше под лъчите му. Стотици скиори под тях вършеха онова, което върши всеки, принуден да балансира върху две тесни, хлъзгави дъсчици — блъскаха се, състезаваха се, мъчеха се да не паднат, понякога се пребиваха.

Алекс не бързаше да се спусне по пистата. Той седна на земята и се загледа в слънцето, което летаргично следваше своя път по небосклона. Елена приседна до него. Хванаха се за ръце. И двамата знаеха, че е дошло време за онзи Разговор. Седмици наред го бяха отлагали, прекарвайки времето си в сън, изтощителен секс, пиене на вино и особено на шампанско, въздържане от работа и често напомняне колко всъщност се обичат. Но и двамата усещаха разликата отпреди. Близо две години, прекарани в преследване и тормоз, заплахи и терор, плюс година и нещо на принудителна раздяла, ги бяха променили. Бракът им трябваше да се приспособи към тази промяна.

През годината, която бе прекарала без него, Елена бе станала по-самонадеяна, по-независима и упорита. Сама, без чужда помощ, бе развила процъфтяващ бизнес, сама бе надхитрила хора, които се опитваха да я убият. Невъзможно беше да се върне отново към предишната си същност, нито пък го искаше.

Що се отнася до Алекс, споменът за бруталните изтезания и за четиринайсетте месеца, прекарани в затвора, трудно можеше да бъде заличен. Елена не беше сигурна дали изобщо някога съпругът й ще се възстанови напълно. Той рядко се усмихваше и очите му шареха неспокойно насам-натам. Отнасяше се с недоверие към непознати, като първо ги гледаше в ръцете; Елена беше сигурна, че търси самоделен нож.

— Искаш ли да останем тук? — попита накрая той.

— Имаш предвид в Америка? — отвърна Елена.

— Има и други страни. Може да си пробваме късмета и в Русия.

— Семейството ми е там. Всичките ни приятели също.

— Това са важни причини.

— Но за теб не би било добре, нали?

— Мисля, че не. Русия се променя, Елена. Мошениците и КГБ са на път отново да я превземат. Елцин е провален, държат го като чучело, докато подготвят ходовете си.

— И може още веднъж да ни се случи същото, така ли?

— Следващия път ще бъдем по-хитри.

— Те също!

— Така е. Ти избирай. На мен просто ми трябва място, където да правя пари.

— Това ти е проблемът, Коневич!

— Не знаех, че имам проблем.

— Виждаш всичко наопаки. Представи си страната, която ще избереш, като място, където да си харчиш парите.

— Още не сме богати, скъпа моя. Имаме само два милиона и половина в банката. Няма да ни стигнат за вечни времена.

— От делото можем да спечелим още пет до десет милиона.

— Американското правителство ще се съпротивлява отчаяно. Може да отнеме и десетилетие. И в крайна сметка да загубим.

— Ем Пи смята, че ако напишеш книга, която след това да се екранизира, като нищо ще изкараш десет милиона.

— Написването на книга отнема до две години, а хонорарът може да се окаже нищожен. А договорите за екранизация не струват хартията, на която са написани.

— Ти си бил голям песимист!

— Не, реалист съм.

След малко Елена посочи с пръст малкото градче, сгушено долу под тях.

— Красиво е, нали?

— Много. Прилича на френско или германско село, пренесено в рая.

— Какво ще кажеш да си купим къща тук?

— Къщурка с две спални в Аспен струва над милион. А след четиринайсет месеца в килия аз имам нужда от пространство.

Погледът й продължи да се рее надолу, към живописния градец, докато посочи с ръка вилна зона с големи къщи, накацали по склона откъм западната страна. Вилите бяха огромни, на значително разстояние една от друга, с борови дървета, които се извисяваха над стръмните покриви, и в всичко това — на не повече от десет минути от най-долната писта.

— А в онзи квартал там?

— Сигурно почват от десет милиона нагоре.

Двамата се облегнаха назад в снега, хванати за ръце, загледани в синьото небе над главите си.

— Алекс? — обади се по едно време Елена.

— Какво? — отвърна той.

— Забравих да ти кажа нещо.

Той стисна ръката й.

— Михаил беше говорил с Голицин в деня, преди да го убият.

— Знам. Такива му бяха указанията. Да му се обади и да го сплаши. За да може онзи да повярва, че Ники е в дъното на цялата история.

— Да де, ама аз му казах да говори с него и по един друг въпрос, та Михаил взел, че завел и няколко свои приятели, и те… хм, го поканили да поговорят за пари. — Тя помълча малко, като се любуваше на небето.

Алекс бавно се изправи.

— И доколко са били убедителни в поканата си?

— Ами… достатъчно, мисля. Голицин им дал двеста двайсет и пет милиона причини да си тръгнат и да го оставят на мира.

Алекс се извърна и изгледа втренчено съпругата си.

— Михаил е открил парите ни?

— Аз му казах да си приспадне пет милиона. Може да се каже, че човекът си ги е заслужил.

— Къде са сега парите?

— В Швейцария. Вече нямам доверие на тия бермудски банки. А ти?

Алекс се изправи и няколко минути остана загледан в долината под тях. След малко Елена също се изправи и застана до него.

След малко той попита тихо:

— И точно коя вила на хълма си купила?

— Голямата, точно по средата на склона. — Тя се опита да я посочи с ръка. — Ей онази там, с четирите големи каменни комина.

— Отвътре обширна ли е?

— Съседите й викат „Колизея“. Досегашните собственици си говорели с портативни радиостанции, за да не се провикват по цял ден.

— А уютна ли е?

— Кристални полилеи, шест или седем огромни камини, грамадна винарска изба, киносалон с двайсет места. Ако си падаш по такива работи, може да се каже, че е доста уютна.

— С колко спални?

— Не съм ги броила. Шест-седем, може би осем? Някак си са разпръснати, не можеш да ги обхванеш с поглед.

— А в тях има ли деца?

— Не. Собственичката каза, ако искаме деца, да си направим свои.

— Брей! Много била важна тая собственичка…

— По този пункт беше категорична.

— Кога ще си имаме дете?

— Тая работа не става току-така, когато ти се прииска, скъпи. Срокът за доставка е доста дълъг, поне девет месеца.

След малко Алекс каза:

— Обичам те.

— И аз те обичам.

— Ще се надбягваме ли до спалнята?

— Ще ми дишаш праха, Коневич!

— Снега, скъпа. В случая снега.

— О, я млъквай! И се опитай да ме хванеш!

Бележка на автора

Преди няколко години получих интересно писмо на моя уебсайт. Руски емигрант твърдеше, че преживяното от него може да се превърне в основа за вълнуващ роман, и предлагаше да ми разкаже своето приключение. Наскоро бе прочел третата ми книга, „Кукловодът“, и смяташе, че вярно съм схванал някои явления в съвременна Русия.

Скоро се срещнах с Алекс и съпругата му Елена. Бях заинтригуван и впечатлен от историята им. Нямаше как да не поискам да узная повече.

Истинските Алекс и Елена Конанихини ме вдъхновиха за тази книга и се превърнаха в неин емоционален двигател. И на най-злия си враг не бих пожелал техните преживелици в реалния живот в продължение на 15 години. Те са чудесна двойка: той е висок, мургав и привлекателен; тя е дребничка и жизнерадостна руса красавица. Поразиха ме със своята интелигентност, всеотдайната си любов един към друг и изпитанията, които бяха преживели. Алекс всъщност е издал своите спомени под заглавие „Предизвикателство“ — тъжен, увлекателен, вдъхновяващ и въздействащ разказ. Струва си да го прочетете, ако тази книга ви е харесала. Героите в нея са измислени с изключение на Алекс, Елена и някои исторически личности.

За жалост преди година Елена почина — след толкова ведри и мрачни дни с Алекс, битки за доказване на невинността му, борба за свободата му, невероятни рискове, дори затвор и лишения, които малцина от нас могат да си представят. Две седмици по-късно получих имейл от Алекс. „Агонизирам“ — само това бе успял да напише.

Както сте видели, тази книга е посветена на Елена. Не преставам да се упреквам, че не успях да я завърша, преди тя да си отиде.

Посветена е и на Алекс, когото с радост наричам американец и приятел.

Благодарности

За тази книга съм задължен на не един и двама души. Разбира се, сред тях са членовете на семейството ми: Лиса, Брайън, Дони и Ани, мой постоянен източник на вдъхновение. Също и на Ал и Пат Хейг — чудесните ми родители, които толкова обичам.

Признателен съм на работещите в издателство „Гранд Сентръл“, забележителен екип от талантливи професионалисти: на Джейми Рааб, моята прекрасна гадателка; на великодушния ми редактор Мич Хофман; на отзивчивите Мари Окуда и Роуланд Отиуел, които се нагърбват с неизбежните шев и кройка, докато работят върху черновите, които им пращам; на Ан Туми и Джордж Корнел, автори на грабващата корица.

Специално искам да благодаря на моя агент и скъп приятел Люк Джанклоу и неговото семейство. Всеки писател се нуждае от литературен агент като Люк.

Няма да пропусна моя приятел и любим писател Нелсън Демил. Според мен той не само е най-добрият и най-забавният американски писател, но и повече от всеки друг подпомага и насърчава начинаещите автори. Когато се запознах с него, той ми даде следния мъдър съвет: „Отсега не знаеш колко книги ще успееш да напишеш, затова старай се всяка да е съвършена.“

За него мога да кажа, че е успял, а аз все още се опитвам. Затова се надявам да ви хареса моят последен опит.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.